Постанова

Іменем України

06 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 320/5963/19

провадження № 61-14095св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

особа, яка подала апеляційну скаргу- Обслуговуючий кооператив «№ 36 Березка»
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Мелітопольська міська рада Запорізької області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «№ 36 Березка»

на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права користування квартирою в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , її чоловіку - ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 на підставі рішення Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області від 27 листопада 1974 року

№ 385/2 на праві спільного сумісного користування належить квартира

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_4 та рідною сестрою ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило право користування спірною квартирою. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємці до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались, але ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки вступили в управління майном померлого спадкодавця та продовжували проживати в квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило право користування квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також не зверталася, але є спадкоємцем першої черги за законом на підставі статті 549 ЦК України (у редакції Закону 1963 року), оскільки вступила в управління майном померлого та продовжувала проживати в квартирі.

У 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 почали проживати разом та вели сумісне господарство. ОСОБА_6 здійснювала догляд за ОСОБА_2 , вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, тобто фактично вони проживали однією сім`єю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.

Проте, за життя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оформили належним чином своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що після смерті ОСОБА_2 вона організувала поховання та залишилася проживати в спірній квартирі. Зараз слідкує за станом квартири та здійснює всі необхідні дії щодо утримання приміщення.

Позивач також зазначала, що у строк передбачений законодавством вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_3 та його жінки ОСОБА_2 , однак, постановою від 23 лютого 2019 року їй відмовлено в оформленні спадщини у зв`язку з тим, що нею пропущений строк на прийняття спадщини, а також відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вищевказану квартиру, не встановлені родинні відносини між позивачем та померлою.

Посилаючись на те, що позивач, як особа, яка постійно мешкала разом

зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України та вважається такою, що прийняла спадщину після померлої як спадкоємець четвертої черги за законом,

ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного сумісного проживання на час відкриття спадщини понад п`ять років і ведення спільного господарства разом з наймачем квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати її членом сім`ї наймача вказаної квартири - ОСОБА_2 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за нею право користування квартирою

АДРЕСА_1 в порядку спадкування після ОСОБА_2 , померлої

ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка належала на праві користування ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ордеру № 31, виданого згідно з рішенням Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області від 27 листопада 1974 року № 385/2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 17 вересня 2019 року (у складі судді Колодіної Л. В.) позов

ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного сумісного проживання на час відкриття спадщини понад п`ять років та ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом з наймачем квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи

з 2012 року.

Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири

АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою

АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка належала на праві користування

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ордеру № 31, виданого згідно з рішенням Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області від 27 листопада 1974 року № 385/2.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте, їй було відмовлено у відкритті спадкової справи. Однак,

ОСОБА_1 , як особа, що постійно мешкала разом з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, є такою, що прийняла спадщину після померлої, як спадкоємець четвертої черги спадкоємців за законом.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Обслуговуючий кооператив «№ 36 Березка» (далі - ОК «№ 36 Березка»), особа, яка не є учасником справи, оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОК «№ 36 Березка» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 17 вересня 2019 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОК «№ 36 Березка»

на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 17 вересня 2019 року закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОК «№ 36 Березка» не відноситься до кола осіб, які відповідно до статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, в якому вирішувалось питання про спадкові права фізичної особи

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , оскільки належним відповідачем у справі правильно визначено Мелітопольську міську раду Запорізької області, як орган територіальної громади, якому належить потенційне право на спадкове майно у разі відсутності спадкоємців.

Також апеляційний суд зазначав, що ОК «№ 36 Березка» є тільки власником будинку і не є власником квартир, пайові внески за які виплачені членами кооперативу в повному обсязі, а тому не може оспорювати

будь-яких спадкових прав на майно, яке йому не належить.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 19 вересня 2020 року, ОК «№ 36 Березка» просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд не з`ясував, хто саме на теперішній час є власником спірної квартири, у зв`язку з чим не залучив до розгляду справи належного відповідача.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОК «№ 36 Березка», особи, яка не брала участі у справі, оскільки рішенням суду першої інстанції суттєво порушені права та законні інтереси скаржника.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 , її чоловіку - ОСОБА_3 та його матері - ОСОБА_4 на підставі рішення Мелітопольського міського виконавчого комітету від 27 листопада 1974 року № 385/2 на праві спільного сумісного користування належить квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_4 та рідною сестрою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб, відповідно до якого вона змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, але вступили у спадщину шляхом фактичного її прийняття, зокрема, вступили в управління майном та продовжували проживати у квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило право користування вищезазначеною квартирою.

Після його смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини також не зверталась, що підтверджується копією витягу з Спадкового реєстру від 23 лютого 2019 року № 55252487, але як спадкоємець першої черги спадкоємців за законом на підставі статті 549 ЦК України (у редакції Закону 1963 року), вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки вступила в управління майном померлого та продовжувала проживати в цій квартирі.

У 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати разом, вели сумісне господарство, позивач здійснювала догляд за ОСОБА_2 , вони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, тобто фактично вони проживали однією сім`єю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.

Суди встановили, що за життя ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оформили належним чином своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» Мелітопольської міської ради Запорізької області (далі - КП «Мелітопольське МБТІ»), а тому внаслідок їх смерті відкривалась спадщина, до складу якої входило лише право користування квартирою.

ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_3 та його жінки

ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса від 23 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що вона пропустила строк на прийняття спадщини.

Відповідно до роз`яснень приватного нотаріуса від 26 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті та реєстрації спадкової справи після ОСОБА_2 , оскільки не встановлені родинні відносини між позивачем та померлою, а також відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спірну квартиру.

Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим на підставі рішення Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області

від 04 січня 1975 року право власності на будинок АДРЕСА_2 в цілому належить Мелітопольському житлово-будівельному кооперативу № 36

(далі - Мелітопольський ЖБК № 36).

ОК «№ 36 Березка» є правонаступником Мелітопольського ЖБК № 36, а тому власником будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки КП «Мелітопольське МБТІ» від 29 січня 2019 року станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру

АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Відповідно до розрахунку ЖБК-36 «Березка», виданого на ім`я ОСОБА_2 , фактична вартість квартири АДРЕСА_1 складає

5 173 руб., фактично внесено пайовий внесок на суму 5 396 руб., надлишок пайового внеску - 210,42 руб. підлягає поверненню.

24 січня 1975 року ОСОБА_2 сплатила пайовий внесок у розмірі

5 406,07 руб., що підтверджується копією квитанції від 24 січня 1975 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першої, третьої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції,

ОК «№ 36 Березка» вказував, що він є власником будинку АДРЕСА_2 , в якому розташована квартира № 31 , а відтак, є власником і цієї квартири, яка перебувала у користуванні померлої ОСОБА_2 . Таким чином, вказаним рішенням суду першої інстанції порушуються права кооперативу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Судами встановлено, що на підставі рішення Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області від 04 січня 1975 року № 385/2 ОСОБА_2 надано ордер на право зайняття квартири

АДРЕСА_1 , на склад сім`ї три особи: ОСОБА_2 - глава, ОСОБА_3 - чоловік, ОСОБА_8 - мати чоловіка (а. с. 24).

На підставі акта державної приймальної комісії про здачу будинку до експлуатації від 31 грудня 1975 року, виданого згідно з рішенням Мелітопольського міського виконавчого комітету Запорізької області

від 04 січня 1975 року № 1/2, за Мелітопольським ЖБК № 36 зареєстровано право власності в цілому на багатоповерховий житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується реєстраційним свідоцтвом на будинок

від 31 травня 1991 року (а. с. 92).

ОК «№ 36 Березка» є правонаступником Мелітопольського ЖБК № 36

(а. с. 224-226).

Згідно з квитанцією від 24 січня 1975 року від ОСОБА_2 прийнято пайовий внесок у розмірі 5 406,07 руб. (а. с. 128).

Якщо спадщина у зв`язку зі смертю члена кооперативу відкрилась

до 01 липня 1990 року, тобто до набрання чинності Законом СРСР «Про власність» (який згідно з постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства СРСР» підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого

1991 року) та відповідно до статті 145 ЖК Української РСР та пунктів 7, 43, 55 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186 (далі - Примірний статут № 186), то відкривається спадщина не на квартиру, а на пай, який переходить до спадкоємців у порядку передбаченому законом (статті 524-562 ЦК Української РСР 1963 року), а члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» (від 07 лютого

1991 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Отже, член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 01 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Згідно з частиною третьою статті 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Оскільки ОСОБА_2 сплатила пайовий внесок у 1975 році, то стала власником квартири, а неоформлення нею правовстановлюючих документів не позбавляло її цього права, а лише обмежувало її правомочності власника щодо розпорядження таким майном.

Таким чином, спірна квартира не є власністю ОК «№ 36 Березка», тому судовим рішенням щодо спадкування прав на вказане нерухоме майно не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та обов`язки заявника.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність закриття апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги про незалучення до справи ОК «№ 36 Березка», як належного відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки належним відповідачем у справі правильно визначено Мелітопольську міську раду Запорізької області, як орган територіальної громади, якому належить потенційне право на спадкове майно у разі відсутності спадкоємців.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та такою, що відповідає нормам процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції не порушено норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «№ 36 Березка» залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька А. І. Грушицький