Постанова

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 704/656/19

провадження № 61-9559св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське», Тальнівська районна державна адміністрація Черкаської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року у складі судді Фролова О. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Урочище Журавське», Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання договору оренди недійсним.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ТОВ «Урочище Журавське», Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області (далі - Тальнівська РДА Черкаської області), мотивуючи позовні вимоги тим, що 25 квітня 2019 року та 15 травня 2019 року він звертався до ТОВ «Урочище Журавське» із заявою про погодження землекористувача щодо вилучення земельної ділянки, яка перебуває в оренді у останнього. Вказані листи 22 травня 2019 року повернулись за зворотною адресою.

Позивач вважав, що з цієї дати договір оренди землі від 01 червня 2012 року № 198 стає перешкодою для реалізації його права власності на землю, гарантованого статтею 14 Конституції України та обмежує його права, тому у відповідності до вимог статті 27 ЦК України вказаний правочин є нікчемним.

Посилаючись на вказані доводи ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 01 червня 2012 року № 198, укладений між Тальнівською РДА Черкаської області та ТОВ «Урочище Журавське», зареєстрований відділом Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області у Державному реєстрі земель від 26 вересня 2012 року за № 07034.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтоване відсутністю будь-яких обставин, які б вказували на порушення прав позивача передачею в оренду ТОВ «Урочище Журавське» земельної ділянки на підставі оспореного позивачем договору оренди. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази для визнання договору оренди землі недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Тальнівського районного суду Черкаської області.

22 липня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи рішення, недоречно та протиправно виходили лише із однієї підстави визнання правочину недійсним, хоча скаржником не ставилось під сумнів питання недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. При цьому суди не врахували вимоги частини другої статті 15 ЦК України, на яку посилався позивач в позовній заяві.

Також судами неправильно зазначено, що позивач не звертався в установленому порядку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, оскільки відповідно до статті 118 ЗК України, для отримання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, крім клопотання, необхідно долучити погодження землекористувача. Тобто звернення до відповідного органу виконавчої влади було б передчасним.

У касаційній скарзі зазначається, що посилання суду апеляційної інстанції на висновки Верховного Суду у справах № 580/168/16-ц та № 703/183/15-ц є неправильними, оскільки вони не стосуються суті та обставин вказаної справи. Верховний Суд ще не надавав висновку стосовно спірних правовідносин.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2020 року ТОВ «Урочище Журавське» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що рішення судів є обґрунтованими та законними, прийнятими з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 01 червня 2012 року між Тальнівською РДА Черкаської області в особі голови райдержадміністрації Бардадима М. Д. та ТОВ «Урочище Журавське» було укладено договір оренди землі № 198, відповідно до умов якого райдержадміністрація надала ТОВ «Урочище Журавське» в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 167,9428 га із земель державного земельного запасу (рілля), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 1 рік з 01 квітня 2012 року по 31 березня 2013 року за межами населеного пункту в адмінмежах Кривоколінської сільської ради.

Невід`ємними частинами вказаного договору є: розрахунок орендної плати, кадастровий план земельної ділянки, акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Вказаний договір оренди землі зареєстрований у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 вересня 2012 року за номером 07034. В подальшому вказаний договір, згідно його умов, продовжувався сторонами за взаємною згодою.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 14 Конституція України гарантовано право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Кожен громадянин України, згідно із положеннями пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України, може набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до відповідного органу місцевого самоврядування із відповідним клопотанням не звертався. Також встановлено, що позивач письмово звертався до ТОВ «Урочище Журавське» із заявою від 25 квітня 2019 року та аналогічною заявою від 15 травня 2019 року, в яких просив надати погодження землекористувача щодо вилучення земельної ділянки, окресленої на доданих графічних матеріалах, для подальшого її одержання у власність ОСОБА_1 .

При цьому позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності у нього будь-яких прав на земельну ділянку, що перебуває у користуванні ТОВ «Урочище Журавське» на підставі договору оренди.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що сторони, а саме: Тальнівська РДА Черкаської області та ТОВ «Урочище Журавське» досягли згоди з усіх істотних умов договору і уклали договір оренди землі № 198, який був зареєстрований відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У вказаній справі підстав для визнання договору оренди недійсним не встановлено.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), а також у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18) та від 07 жовтня 2020 року у справі № 312/340/17 (провадження № 61-7440св19).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не є стороною правочину, як і не є заінтересованою особою, не надав суду будь-яких доказів на підтвердження прав на земельну ділянку, тому відсутні підстави для захисту його прав шляхом визнання договору оренди недійсним.

Враховуючи, що вказаний договір оренди землі укладений з дотриманням встановленого законом порядку та згідно чинного на той час законодавства, а вимоги позивача стосуються визнання недійсним договору, який не порушує його права, тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. С. Висоцька
І. М. Фаловська