ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1475/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Садік Н. Д.,

з участю: представника позивача Антонюк І. В.,

відповідачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/22813/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_4 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року (суддя Стефанишин С. Л., повне судове рішення складено 06 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Грица Лілія Миколаївна, про визнання договорів дарування недійсними.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_5 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 15 травня 2018 року під час оформлення заповіту на онука ОСОБА_3 стало відомо, що частина належних їй будинковолодіння і земельної ділянки по АДРЕСА_1 подаровані ОСОБА_1 . Будинок є її єдиним житлом, в якому вона проживала з родиною більше 50-ти років. Після смерті синів і чоловіка залишилася сама, отримує мінімальну пенсію як особа з інвалідністю І групи, періодично потребує лікування. У зв`язку з неможливістю забезпечення нормального життя для себе вирішила знайти людину, яка буде здійснювати за нею догляд і надасть матеріальну та іншу допомогу взамін на частину будинку. На її оголошення звернулася відповідачка і вони уклали у нотаріуса «якийсь» договір. Протягом останнього року не отримувала ніякої допомоги від ОСОБА_1 . Остання почала перешкоджати їй у користуванні земельною ділянкою, будинковолодінням, посилаючись на те, що вона не має права користуватися подарованою частиною нерухомого майна.

12 вересня 2018 року за її дорученням ОСОБА_4 отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зі змісту якої стало відомо, що житловий будинок і земельна ділянка зареєстровані на двох власників.

Позивачка зазначала, що правочини вчинила під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки за передане у власність відповідачки нерухоме майно сподівалася отримати належний догляд та допомогу. Укладені договори не відповідають її внутрішній волі і намірам.

Тому ОСОБА_5 просила визнати недійсними договори дарування будинковолодіння і земельної ділянки, укладені нею 21 жовтня 2015 року з ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2019 року (т.1, а.с.131).

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2020 року до участі у справі залучено правонаступника позивачки ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року у позові відмовлено.

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права (стаття 655 ЦК України) та порушення норм процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_5 за віком, станом здоров`я та матеріальним станом потребувала сторонньої допомоги, тому не могла безоплатно передати відповідачці частину свого майна без встановлення обов`язків по догляду та утриманню. Волевиявлення позивачки на відчуження спірного нерухомого майна не відповідало її внутрішній волі та намірам. Правочини вчинені нею під впливом помилки щодо їх природи.

ОСОБА_1 у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Вважає, що позовні вимоги не підтверджені доказами. ОСОБА_5 на час укладення договорів дарування розуміла значення своїх дій.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 21 жовтня 2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 уклали договори дарування 37/100 частини житлового будинку і 37/100 частини земельної ділянки кадастровий номер :04:004:0339 площею 0,0822 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Правочини посвідчені приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. (т.1, а.с.63-64).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №137421640 від 12 вересня 2018 року право власності сторін на нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку (т.1, а.с.22-24).

15 травня 2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Онищук О. А. і зареєстрований у реєстрі за №1536, згідно з яким заповіла все своє майно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.183).

12 червня 2019 року щодо майна ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 15/2019. Спадкоємцем майна померлої за заповітом є ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Онищук О. А. № 104/01-16 від 09 серпня 2019 року, копією спадкової справи (т.1, а.с.168, 174-184).

Відповідно до довідки №6378 від 22 березня 2019 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 була зареєстрована з 22.02.1988 по 14.03.2019, ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані з 12.10.2017 (т.1, а.с.179).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову у позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У силу статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплює собою його характеристику з позицій оплатності або безоплатності та правових наслідків його вчинення.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження спірного нерухомого майна не відповідало її внутрішній волі та намірам, що за віком, станом здоров`я і матеріальним станом вона потребувала сторонньої допомоги, догляду, а тому не могла безоплатно передати відповідачці частину нерухомого майна без встановлення обов`язків щодо догляду та утримання.

Наявні у матеріалах справи медичні документи свідчать лише про її перебування на лікуванні у 2014-2016 роках.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У результаті вчинення правочину ОСОБА_5 не була позбавлена житла, оскільки залишилася власником 63/100 частин будинковолодіння і земельної ділянки. Інша частина будинковолодіння і земельної ділянки (37/100) фактично була передана ОСОБА_1 . Остання зареєструвала право власності на нерухоме майно та фактично проживає разом з малолітнім сином у подарованій частині будинку, яка є зареєстрованим місцем їхнього проживання.

Після укладення договору дарування у жовтні 2015 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок, у якому були відображені відомості про двох власників ОСОБА_5 і ОСОБА_1 (т.1, а.с.76-80)

Відповідно до висновку спеціаліста Хмельницького бюро технічної інвентаризації № 33/15 від 29 жовтня 2015 року приміщення житлового будинку фактично виділені та відокремлені в натурі у частках: ОСОБА_5 63/100 часток (загальною площею 47,5 кв.м, житловою площею 22,5 кв.м), ОСОБА_1 - 37/100 часток (загальною площею 28,7 кв.м, житловою площею 21,9 кв.м) із визначенням конкретних житлових і допоміжних приміщень, які експлуатуються як окремі самостійні об`єкти (т.1, а.с.81-86).

17 листопада 2017 року енергопостачальником з ОСОБА_1 був укладений договір про користування електричною енергією (т.1, а.с.100).

За замовленням відповідачки у 2018 році був виготовлений робочий проект водопостачання та водовідведення житлового будинку по АДРЕСА_1 , Технічні умови №277 від 25 квітня 2018 року для проектування мереж водопостачання, водовідведення (т.1, а.с.108-113).

За замовленням ОСОБА_7 і ОСОБА_1 у 2015-2016 роках була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - землі житлової та громадської забудови АДРЕСА_1 (т.1, а.с.114-123).

На думку апеляційного суду зазначені вище документи підтверджують волевиявлення ОСОБА_5 на укладення договору дарування та прийняття відповідачкою частини подарованого нерухомого майна.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.

Помилковим є посилання у рішенні суду на статтю 655 ЦК України (визначення договору купівлі-продажу), проте це не призвело до неправильного вирішення спору.

Процесуальних порушень, які б були підставою для скасування рішення судом не допущено.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Заслуговують на увагу аргументи, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта