Постанова

Іменем України

02 листопада 2020 року

місто Київ

справа № 308/10155/16-ц

провадження № 61-4827св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Хустська об`єднана Державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2018 року у складі судді Придачук О. А. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що 05 червня 2009 року набув чинності Закон України «Про заборону грального бізнесу в Україні», який запровадив заборону на зайняття та проведення грального бізнесу в Україні. У вересні 2009 року Державна податкова інспекція у Іршавському районі

(далі - ДПІ у Іршавському районі) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому обвинувачувала ОСОБА_1 у здійсненні діяльності в сфері грального бізнесу та просила застосувати фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 5 040 000, 00 грн. Додатково просила конфіскувати гральне обладнання, кошти у сумі 112, 00 грн та вжити заходи із забезпечення позову шляхом заборони позивачу здійснювати до закінчення розгляду справи та набрання законної сили судовим рішенням у цій справі відчуження належного йому майна, а також заборонити здійснювати видаткові операції на поточних рахунках. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року у позові відповідачу у цій справі відмовлено повністю. Не погодившись із цим рішенням, ДПІ у Іршавському районі подала апеляційну скаргу і надалі звинувачувала позивача у здійсненні грального бізнесу та просила застосувати до нього штрафну санкцію у розмірі 5 040 000, 00 грн. 15 березня 2016 року Львівський апеляційний адміністративний суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні апеляційної скарги ДПІ в Іршавському районі та залишив без змін постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року. Отже, протягом більше ніж 6, 5 років державний орган обвинувачував ОСОБА_1 в судовому порядку у зайнятті гральним бізнесом та намагався накласти на нього штрафні санкції в розмірі 5 040 000, 00 грн. Зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що пред`явлення фінансових претензій у значних розмірах у адміністративних справа або у податкових спорах, навіть якщо воно прямо не віднесено до кримінального злочину, все одно прирівнюється до кримінального переслідування особи. Таким чином, позивач вважає, що має право на компенсацію за судове переслідування його державним органом за звинуваченням у зайнятті гральним бізнесом. Позивач вважає 900 000, 00 грн достатньою сумою компенсації за незаконне судове переслідування його за злочин, який він не вчиняв, протягом більш ніж 6, 5 років та спробою накласти на нього штрафні санкції у розмірі 5 040 000, 00 грн. Крім того, він та його сім`я хвилювалися протягом 6, 5 років через безпідставні звинувачення органу ДПІ, якою було порушено презумпцію невинуватості, яка гарантована позивачу статтею 62 Конституції України, статтею 17 КПК України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання компенсації у розмірі 1 000 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що матеріалами справи не встановлено будь-якої неправомірної чи незаконної поведінки ДПІ в Іршавському районі, позаяк звернення до суду з адміністративним позовом є правом особи та не може свідчити про незаконність такої поведінки. Відсутність ознаки неправомірності у поведінці відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди. Посилання ОСОБА_1 статті 1173, 1174 ЦК України є необґрунтованими, оскільки цими правилами передбачено відшкодування шкоди особі виключно у разі встановлення незаконності рішення, дії, чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень чи його посадової особи. ОСОБА_1 не обґрунтував, в чому саме полягало спричинення йому моральних страждань.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2019 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на аналогічні доводи, зазначені у позовній заяві. Зокрема, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ він вважається такою особою, що зазнала кримінального переслідування. Оскільки таке переслідування визнано судом необґрунтованим, то на підставі

статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування шкоди. Також звертає увагу на порушення презумпції невинуватості, оскільки в адміністративному позові та апеляційній скарзі відповідач вжив терміни, якими прямо вказував на його вину у здійсненні діяльності у сфері грального бізнесу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданих відзивах відповідачі просили відмовити у задоволенні касаційної скарги через її необґрунтованість.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 вересня 2009 року ДПІ у Іршавському районі звернулася до адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про застосування та стягнення штрафних санкцій у сумі 5 040 000, 00 грн.

Згідно з постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року у задоволенні позову ДПІ в Іршавському районі до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про застосування та стягнення фінансової санкції у вигляді штрафу у сумі 5 040 000, 00 грн, конфіскації грального обладнання та перерахування коштів, одержаних від проведення азартних ігор, у сумі 112, 00 грн у дохід держави відмовлено.

Згідно з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року апеляційна скарга ДПІ в Іршавському районі залишена без задоволення, постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року залишена без змін.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Верховний Суд виходить з того, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»).

Під час вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували, що позивач не довів неправомірної чи незаконної поведінки ДПІ в Іршавському районі, а звернення до суду з адміністративним позовом є правом суб`єкта владних повноважень та самий по собі не може свідчити про незаконність такої поведінки.

З урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України відсутність ознаки неправомірності у поведінці відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди.

Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її вірогідного заподіювача (не відбулося визнання незаконними дій відповідача у цій справі), не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, тому обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Доводи касаційної скарги із посиланням на рішення ЄСПЛ щодо того, що висунення відповідачем у судовому адміністративному порядку вимог про застосування штрафних санкцій прирівнюється до кримінального переслідування Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки за обставинами наведених рішень особа притягалася до адміністративної відповідальності, а у справі, що переглядається, відповідач реалізував своє право на звернення до суду із позовом, при цьому за наслідками розгляду цього позову рішення ухвалені на користь позивача, тобто неможливо стверджувати, що на нього накладено адміністративне стягнення.

Таким чином, саме лише звернення органу податкової інспекції з позовом до суду, вчинене в межах його власних повноважень, з вимогами про застосування та стягнення штрафних санкцій не можна розцінювати як протиправне заподіяння позивачу шкоди, а тому не може бути підставою для відшкодування немайнової шкоди.

Позивачем не оскаржувалися дії органів державної влади, а саме ДПІ в Іршавському районі, рішень, які б набрали законної сили щодо встановлення факту протиправності дій державного органу, до позову позивачем не додано, ці обставини судами не встановлено.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 липня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко