ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 638/9187/18

провадження № 22ц/818/5234/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року в складі судді Єжова В.А.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 грудня 1995 року він є власником квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з її приватизацією.

Вказав, що 15 вересня 2006 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , від якого вони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 травня 2010 року шлюб між сторонами розірвано; в рішенні суду зазначено, що діти мешкають з матір`ю.

Зазначив, що діти зареєстровані у належній йому квартирі, проте фактично жодного дня в ній не проживали.

Вказав, що одразу після народження дітей привезли до квартири за адресою проживання їх баби та його матері ОСОБА_5 . Однак, 21 січня 2009 року приїхали мати та баба відповідачки та забрали її з дітьми до м. Валки Харківської області. З приводу зазначених обставин він звертався до правоохоронних органів, проте йому відмовлено у порушенні кримінальної справи.

Зазначив, що з січня 2009 року та до часу подання позову діти фактично проживають разом із відповідачкою у її матері за адресою: АДРЕСА_2 , де доглядаються лікарями та навчаться.

Через три місяці після народження дітей, а саме в березні 2009 року ОСОБА_3 звернулась з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дітьми трьох років та на утримання дітей, який задоволено.

Вказав, що визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, потрібно для оформлення житлової субсидії та припинення безпідставної сплати ним комунальних платежів за трьох осіб. Крім того, місце проживання неповнолітніх дітей має бути зареєстровано за місцем проживання того із батьків, з яким фактично діти проживають.

Зазначив, що відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а фактично проживала з дітьми у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 , допоки мати відповідачки не продала цю квартиру.

Вказав, що його житло не придатне для проживання двох дітей, оскільки житлова площа квартири лише 18,1 кв м.

Зазначив, що відповідачка має у власності жилий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , та ј частину квартири АДРЕСА_5 , де може зареєструвати місце проживання дітей, які і так фактично проживають з нею.

Вказав, що визнання дітей такими, що втратили право користування належною йому квартирою, не порушить їх права на житло, оскільки вони фактично проживають у іншому місці, та не мають будь-яких майнових прав на його квартиру. Натомість подальша формальна реєстрація місця проживання дітей порушує його права як власника.

Просив визнати такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачкою не доведено наявності поважних причин не проживання дітей у належній йому квартирі понад 10 років, а також відсутності у неї власного житла, не надано доказів протиправних дій щодо неї з його боку чи з боку його матері, які б перешкоджали їх спільному проживанню; що діти дійсно потребували додаткового догляду після народження як недоношені, однак це не є причиною їх окремого проживання від батька протягом 10 років; що ОСОБА_3 разом з дітьми виселилась добровільно, керуючись лише власними інтересами; що діти вже досягли 10 років, однак бажання проживати разом з батьком не мають; що кімната у гуртожитку, яку отримала ОСОБА_3 , не є тимчасовим житлом та у разі звільнення вона не втратить право на проживання у ній; доказів неможливості зареєструвати місце проживання дітей у гуртожитку не надано; що у разі виселення з кімнати гуртожитку відповідачка зможе користуватися кімнатою, де зареєстровані її батьки, та зареєструвати там місце проживання дітей.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 29 жовтня та 02 листопада 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представниці.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому факт їх не проживання у спірній квартирі та проживання з матір`ю у гуртожитку не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою батька.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 30,7 кв м, житловою площею 18,1 кв м на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 грудня 1995 року органом приватизації житлового фонду Харківського електротехнічного заводу «Трансзв`язок», зареєстрований за цією адресою з 10 серпня 1993 року (а. с. 7, 11-13, 14).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15 вересня 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 травня 2010 року (а. с. 26, 153).

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15, 16).

ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги №224 від 04 жовтня 2010 року та довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22 червня 2018 року (а. с. 27, 43).

21 січня 2009 року ОСОБА_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_7 , звертався до правоохоронних органів з повідомленням про те, що його дружина ОСОБА_3 може переїхати з дітьми до іншого місця проживання, а саме, до м. Валки Харківської області. Постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 21 січня 2009 року у порушенні справи за ознаками злочину, передбаченого статтею 296 КК України, відмовлено (а. с. 17).

З довідки Комунального підприємства «Варіант» Валківської міської ради №109 від 27 травня 2009 року вбачається, що ОСОБА_3 та діти - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають по АДРЕСА_2 разом з бабою (а. с.18).

За вказаною адресою ОСОБА_3 отримувала поштову кореспонденцію (а. с. 24, 41, 42).

З інформаційної довідки №128556663 від 22 червня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що з 16 травня 2007 року по 20 вересня 2017 року власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 була мати відповідачки - ОСОБА_7 (а. с.19-20).

Як вбачається з актів від 10 вересня 2013 року, 28 жовтня 2013 року, 22 січня 2014 року, 20 березня 2015 року, 15 березня 2018 року, діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, й ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_6 , а ОСОБА_3 - не зареєстрована та не проживає (а. с. 30-34).

Зазначене підтверджується також письмовими пояснення сусідів позивача ОСОБА_10 (а. с. 44-46), ОСОБА_11 (а. с.47-49), які, однак, не є показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.

Відповідачка ОСОБА_3 з 28 квітня 1998 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 , з 27 червня 2012 року - АДРЕСА_10 , з 07 листопада 2014 року - АДРЕСА_11 , що підтверджується копією її паспорта (а. с. 9, 96).

Як вбачається з ордеру на жилу площу в гуртожитку АДРЕСА_12 , ОСОБА_3 як медичній сестрі КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №11» надано право на зайняття жилої площі у гуртожитку по АДРЕСА_11 , площею 12,8 кв м. В графі «склад сім`ї» записи відсутні (а. с. 91).

Станом на 26 жовтня 2018 року ОСОБА_3 працювала у КНП «Міська поліклініка №25» на посаді медичної сестри (а. с. 92).

З виконавчого листа №2-289/10, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова 09 лютого 2010 року, та виконавчого листа № 2-1615/09, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова 09 березня 2010 року вбачається, що з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дружини та дітей. У виконавчих листах зазначена адреса ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (а. с. 22, 23).

Виплати за виконавчими листами з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 станом на 01 квітня 2010 року та за період з 01 грудня 2010 року до 31 травня 2011 року здійснювалися своєчасно і в повному обсязі, що підтверджується копією листа президента АТ «РБП №11»№12 від 17 червня 2011 року та листом державного виконавця Комінтернівського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції №7989 від 15 квітня 2010 року (а.с.28-29, 105).

З довідок №2223, №2218 Харківського міського клінічного пологового будинку вбачається, що діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 знаходилися на стаціонарному лікуванні у відділенні недоношених дітей в період з 08 грудня 2008 року по 08 січня 2009 року в зв`язку зі встановленим діагнозом (а. с. 88, 89).

Як вбачається з довідок №1101, №1102 від 01 липня 2009 року, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребують постійного догляду та тривалого неодноразового лікування курсами по 1,5 -2 місяці через кожні 1,5 - 2 місяця (а. с. 93, 94).

Дитина ОСОБА_4 проходила амбулаторно курс лазеротерапії з приводу гемангіоми ділянки перенісся, що підтверджується довідкою клініки «Доктор Алекс» від 01 липня 2009 року (а. с. 95).

Дитина ОСОБА_3 потребував домашнього режиму та догляду матері строком на 6 місяців, що підтверджується довідкою Валківської ЦРЛ поліклініки від 01 грудня 2011 року № 2339 (а. с. 154-155).

З виписки із медичної карти хворого ОСОБА_3 за 10 лютого 2009 року вбачається, що в період з 26 січня 2009 року по 10 лютого 2009 року вона проходила лікування у КЗОЗ «Міська поліклініка №26» з діагнозом двостороння пневмонія (а. с. 90).

Як вбачається з листів № 212 від 27 квітня 2010 року та №420 від 04 червня 2018 року, діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, під наглядом КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня №24» не перебувають. З 01 січня 2010 року за медичною допомогою не зверталися. (а. с. 25, 36).

З листа директора Харківської спеціалізованої шкоди І-ІІІ ступенів №66 Харківської міська ради Харківської області №119/01-25/18 від 04 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2014 року по теперішній час у школі не навчалися та не навчаються (а. с. 38).

Як вбачається з листа Основ`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Національної поліції України №35щ/119-63/01/12-2018 від 04 червня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до відділу поліції із заявами щодо чинення перешкод будь-якими особами у будь-який спосіб в користуванні нерухомістю, розташованою за адресою: АДРЕСА_6 не зверталися (а. с. 40).

Як вбачається з довідки №128824405 від 25 червня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_3 є власницею: з 17 березня 2004 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , з 29 січня 2007 року - ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_13 . Однак, пошук здійснено за частковим співпадінням за даними особи (а. с .21).

У судовому засіданні суду першої інстанції допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , які повідомили, що відповідачка змушена була разом з дітьми поїхати до батьків через конфлікт з позивачем та його родиною.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положення частини 2 статті 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, право членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Якщо інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявності яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України).

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані у квартирі, що належить на праві власності їхньому батьку - ОСОБА_1 , тоді як фактично мешкають разом з матір`ю ОСОБА_3 .

На час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справи діти ще не досягли 10-річного віку, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду від 12 серпня 2020 року їм виповнилось по 11 років.

Місце проживання дітей не визначалось рішенням органу опіки та піклування або суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно виходив з того, що діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їхнього не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц, провадження № 61-9128св18, від 10 липня 2019 року у справі 3 465/7083/13-ц, провадження № 61-31340св18.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Факт проживання дітей з матір`ю не є підставою для втрати ними сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні батька. Право користування дитиною належним її батькам житлом охороняється законом.

Необхідність сплачувати кошти за користування житлово-комунальними послугами з урахуванням реєстрації місця проживання дітей у квартирі позивача не є підставою для задоволення його вимог, оскільки він як батько зобов`язаний нести відповідні витрати.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачкою не доведено наявності поважних причин не проживання дітей у належній йому квартирі чи перешкод у цьому з його боку; що діти вже досягли 10 років, однак бажання проживати разом з батьком не мають; судова колегія відхиляє, виходячи з того, що діти, з огляду на їхній вік, не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому факт їхнього не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що кімната у гуртожитку, яку отримала ОСОБА_3 , не є тимчасовим житлом та у разі звільнення з роботи вона не втратить право на проживання у ній; що доказів неможливості зареєструвати місце проживання дітей у гуртожитку відповідачкою не надано; що у разі виселення з кімнати гуртожитку відповідачка зможе користуватися кімнатою гуртожитку, де зареєстровані її батьки, та зареєструвати там місце проживання дітей судова колегія відхиляє, оскільки особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач фактично перекладає на відповідачку обов`язок із забезпечення дітей житлом та реєстрації їхнього місця проживання, тоді як сторони як батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей.

Посилання позивача на порушення норм процесуального права, зокрема, що відповідачка подала відзив на позовну заяву з порушенням строків та не підписала його, не вказала у відзиві орієнтовний розмір понесених судових витрат, надала разом з відзивом докази, які суд не мав приймати; що справу розглянуто з порушенням строків, та дата складання повного тексту рішення є неправдивою, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як вбачається з відзиву на позов, що міститься у матеріалах справи, він підписаний відповідачкою. В ухвалі про відкриття провадження у справі судом не встановлено строк для подання відзиву, тому немає підстав вважати, що він поданий з пропуском цього строку. Не зазначення орієнтовного розміру понесених судових витрат не є підставою для не прийняття відзиву, враховуючи, що відповідачка не вимагає розподілу судових витрат. Порушення строків розгляду справи саме по собі не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що ним надано всі сторінки інформаційної довідки з реєстру № 128824405 при подачі позову, а в рішенні суду вказана неправдива інформація, спростовуються матеріалами справи, які дійсно містять 2 з 3 сторінок такої довідки. Крім того, зазначені обставини не вплинули на висновки суті спору.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 листопада 2020 року.