Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
Справа № 215/5087/20
Провадження 2/215/2819/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючої-судді Красюк К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Меланчука І.В., звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказував, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працюючи в період часу з: 26.03.1981 року по 22.12.2005 року - на посаді електрогазозварника РЗФ-2 Північного ГЗК та ВАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», здійснював роботи по електрозварюванню, різанню та наплавленню при ремонті технічного устаткування. При цьому в наслідок недосконалості технологій підпадав під вплив інфрачервоного випромінювання, що перевищувало гранично допустимий рівень.

Вищезазначені факти підтверджується Актом № 8 Форми П-4 «Розслідування хронічного професійного захворювання», Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці виданою Тернівською районною санітарно-епідеміологічною станцією від 08.12.2005 року №ф-2/2-876 та трудовою книжкою ОСОБА_1 .

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання.

Відповідно до п.п. 8, 9, 14 акту №8, 05.02.2008 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини м. Кривого Рогу, позивачу встановлено наступний діагноз: Променева катаракта обох очей Vis OD = 0,02 сс + 2,5д = 0,2; Vis OS = 0,04 сс + 2,5д = 0,4.

Відповідно до п. 17 акту № 8 причиною професійного захворювання є - робота протягом 24 років 9 місяців в умовах впливу підвищеного рівня інфрачервоного випромінювання: 1748 Вт/м2 при ПДУ = 140 Вт/м2.

Відповідно до п. 19 акту № 8 професійне захворювання отримано позивачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку адміністрації відповідача, яка порушила вимоги ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці».

У зв`язку із заподіянням шкоди позивач 09.04.2008 року вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% по променевій катаракті з 09.04.2008 року - безстроково, що підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: ДНА-02 №013949.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває незручності через зниження зору, головний біль, запаморочення, підвищення артеріального тиску, періодичний біль в області серця, загальну слабкість, труднощі при письмі та читанні. Позивачу складно відрізняти контури деяких предметів, що додає йому незручностей у повсякденному житті.

Тривалий процес лікування позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття, особливостями лікування та необхідністю лікарського спостереження, вживанням лікарських засобів, що призводить до нераціонального витрачання часу, який міг би витрачати на увагу до родини та близьких людей, на свій духовний, інтелектуальний розвиток. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині.

Перелічені негативні явища в його житті переконливо доводять факт завдання немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

Просить стягнути на свою користь з відповідача 141690 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Ухвалою судді від 10.09.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

13 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що основним фактором, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання, є тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці.

Згідно з п. 4 «Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженої наказом МОЗ від 27.12.2001 року № 528, за ступенем шкідливості та впливу на стан здоров`я працівників умови праці підрозділяються на чотири класи. До 3-го класу, зокрема, відносяться умови праці, які характеризуються перевищенням гранично допустимих санітарних нормативів та здатні чинити шкідливий вплив на стан здоров`я після тривалої роботи в таких умовах (10 років та більше). Тобто, навіть особливо важкі і особливо шкідливі умови праці призводять до виникнення профзахворювань лише після тривалої роботи в таких умовах - десять і більше років.

Як вказано у п. 17 Акту ф. П-4, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є робота протягом 24 років 9 місяців в умовах впливу підвищеного рівня інфрачервоного випромінювання. Тобто, профзахворювання виникло внаслідок сукупної дії двох чинників - утворення шкідливого випромінювання в процесі виконання електрозварювальних робіт та тривалістю роботи позивача за даною професією.

При цьому варто враховувати, що тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці, яка збільшувала ризик виникнення профзахворювання, залежала виключно від нього самого і не залежала від відповідача як роботодавця.

У відповідності до ст. 29 КЗпП України та ст. 5 Закону України «Про охорону праці», під час прийому на роботу, а також після кожної атестації робочих місць, які проводились у 1994, 2001, 2005 роках, було повідомлено позивача під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та про можливий вплив шкідливих виробничих факторів на стан його здоров`я.

Під час прийняття на роботу, а також щорічно протягом усього періоду роботи всі працівники, зайняті в шкідливих умовах праці, проходять поглиблені медичні огляди за рахунок коштів роботодавця та допускаються до роботи лише за наявності медичного висновку щодо придатності до роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

За роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, тощо.

Однак, оскільки повне усунення шкідливих виробничих факторів у гірничодобувній промисловості є об`єктивно неможливим, відповідач, керуючись ч. 5 ст. 153 КЗпП України і ст. 21 Закону України «Про охорону праці», повідомив Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України про неможливість повного усунення небезпечних та шкідливих умов праці на своєму виробництві та отримав тимчасовий дозвіл відповідного органу Держгірпромнагляду на виконання робіт та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Зазначене свідчить про те, що у діях відповідача відсутні ознаки протиправності, яка є основною підставою відповідальності за заподіяну шкоду.

Крім того, відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я в процесі виконання будь-яких робіт та під час перебування на території підприємства, знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту, проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Отже, вже за перших ознак погіршення стану здоров`я, позивач повинен був припинити роботу в шкідливих умовах праці та виявити ініціативу до пошуку іншої, більш легкої праці.

Однак, будучи ознайомленим з умовами праці на своєму робочому місці та, цілком усвідомлюючи, що тривала робота в таких умовах праці може призвести до ушкодження його здоров`я, позивач свідомо тривалий час продовжував працювати в таких умовах праці, маючи на увазі отримання пільг і переваг, які вона йому надавала.

Зі свого боку відповідач, як роботодавець, міг припинити роботу позивача в шкідливих умовах праці (звільнити за станом здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України або перевести за його згодою на іншу не протипоказану роботу), лише на підставі медичного висновку ЛКК або МСЕК про заборону на продовження роботи в шкідливих умовах праці. Між тим, позивач щорічно проходив медичні огляди, за результатами яких був визнаний придатним до роботи за своєю професією в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Отже, зазначене свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці і виникненням у нього професійного захворювання.

Також наявність моральних страждань позивач зобов`язаний довести характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань, а суд повинен оцінювати їх на підставі належних і допустимих доказів відповідно до норм ЦПК. У зв`язку з чим відповідач вважає, що лише особисті пояснення позивача, допитаного в порядку, встановленому для допиту свідків, а саме особисто в суді під присягою можуть бути належним і допустимим доказом факту заподіяння моральної шкоди. Між тим, позивач подавав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Що стосується пояснень щодо характеру та глибини його моральних страждань, викладених в позовній заяві, то вони не підтверджені належними доказами. Надані позивачем письмові докази підтверджують лише ті обставини, які не оспорюються відповідачем, однак не дають можливості суду встановити дійсний розмір заподіяної йому моральної шкоди та визначити еквівалентний розмір її відшкодування.

19.10.2020 року представником позивача подано письмову заяву, в якій він зазначив, що не потребує додаткового часу для надання відповіді на відзив. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював в період часу: 26.03.1981 р. по 22.12.2005 р. - на посаді електрогазозварника РЗФ-2 Північного ГЗК та

ВАТ «Північний ГЗК», що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюються сторонами (а.с. 26-32).

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги МСЕК від 09.04.2008 року, серії ДНА-02,

№ 013949, позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності з 09.04.2008 року безстроково (а.с. 9-10).

Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.02.2008 року підставою для виникнення професійних захворювань стало те, що позивач, працюючи з 26.03.1981 р. по 22.12.2005 р. на посаді електрогазозварника РЗФ-2 Північний ГЗК та ВАТ «ПівнГЗК», виконував роботи, внаслідок яких підпадав під вплив інфрачервоного випромінювання, що перевищувало ГДР.

Причинами виникнення професійного захворювання позивача слугували наступні чинники: робота протягом 24 років 9 місяців в умовах впливу підвищеного рівня інфрачервоного випромінювання: 1748 Вт/м2 при ПДУ = 140 Вт/м2.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із дослідженого судом медичного висновку від 05.02.2008 р. щодо ОСОБА_1 вбачається, що позивач має професійні захворювання: Променева катаракта обох очей Vis OD = 0,02 сс + 2,5д = 0,2; Vis OS = 0,04 сс + 2,5д = 0,4 (а.с. 20).

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 має підтверджені скарги на зниження зору, сльозотечу. За рекомендаціями лікарів ОСОБА_1 призначено «Д» спостереження окуліста, терапевта, невропатолога, та він має постійно приймати ліки, проходити оздоровлення в санаторіях та ін.

Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працювала позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом також встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 30%, починаючи з 09.04.2008 року. Як наслідок позивач вже з 56 років був обмежений у життєдіяльності, не мав змоги вести звичайне життя, в зв`язку з чим був позбавлений можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу.

Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 24 років

9 місяців у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено 30 % втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 141690 грн керувався розміром мінімальної заробітної плати на 2020 рік.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від

31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 65 000 грн, вважаючи суму, що вимагає позивач, завищеною.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати: 840 грн. 80 коп. судового збору на користь держави.

На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 13, 19, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 65000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України, код ЄДРПОУ 2655795 (отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA0026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ - 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг.

Повний текст рішення складено та підписано 10.11.2020 року.

Суддя: