Номер провадження: 22-ц/813/1672/20
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючої в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області про визнання договору купівлі- продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовною заявою, яка неодноразово уточнювалася. Відповідно до останньої редакції позовних вимог позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , витребувати від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, зареєстроване на ОСОБА_5 (т.1, а.с.1-8).

19 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, відповідно до якої просила визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 складений на користь ОСОБА_2 04.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Філімоновою Г. В. та визнати ОСОБА_4 , діючу в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2013 року (т.1, а.с.188-191).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року вирішено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання нікчемним заповіту вирішено задовольнити. Встановлено нікчемність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Галиною Василівною від 04 липня 2013 року у реєстрі за № 1707. Визнано ОСОБА_4 , діючу в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2013 року (т.2, а.с.166-169).

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції на правомірне отримання права власності ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 за спадковим договором укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , є незаконним та безпідставним, адже 21 серпня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила розірвати зазначений спадковий договір. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року по цивільній справі № 522/21723/13-ц спадковий договір було розірвано. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання ОСОБА_2 про залучення в якості третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради та прийняв ніякого рішення стосовно нього. Крім того, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 неодноразово відмовлялися від отримання поштової кореспонденції та судових повісток, та в судове засідання не з`являлися та навмисно затягувала судових розгляд (т.2, а.с.179-187).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Учасники провадження про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку на підставі ч. 4 ст. 212 ЦПК України або про розгляд справи за їх відсутністю не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Так оскільки заповіт від 04.07.2013 року, складений на користь ОСОБА_2 , в силу статті 1307 ЦК України є нікчемним і не породжує у спадкоємця майнових прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання заповіту нікчемним підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був підписаний спадковий договір, відповідно до якого набувач зобов`язується виконувати передбачені у договорі розпорядження відчужувача, і в разі її смерті набуває право власності на майно, що є особистою приватною власністю відчужувача, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Спадковий договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований у реєстрі за № 789.

Відповідно до п. 5 вказаного спадкового договору на набувача майна покладаються такі обов`язки: 1. забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у квартирі; 2. забезпечення догляду та надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування відчужувача у стаціонарі; 3. забезпечення триразовим калорійним харчуванням; 4. забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; 5. здійснення догляду та необхідної допомоги; 6. надання побутових послуг; 7. забезпечення проведення поточного ремонту; 8. забезпечення радіо, телевізійним та телефонним зв`язком.

Згідно п. 12 цього договору у разі невиконання набувачем своїх зобов`язань, договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача (т.1 а.с. 58).

21 серпня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила розірвати спадковий договір, укладений між нею та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною під № 789. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був підписаний спадковий договір, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалася виконувати розпорядження ОСОБА_6 , а в разі смерті останньої набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований у реєстрі за № 789. Відповідно до умов договору, ОСОБА_3 обіцяла ОСОБА_6 здійснювати догляд за нею, надавати матеріальну допомогу для придбання ліків та оплати медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування у стаціонарі, забезпечувати харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, надавати послуги з прибирання квартири, проведення ремонту та інше. Однак, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, ОСОБА_3 умови договору не виконувала. Зокрема, у зв`язку з поганим самопочуттям 24 червня 2012 року ОСОБА_6 викликала швидку, дзвонила ОСОБА_3 та просила її приїхати, однак остання повідомила, що знаходиться у командировці та не має можливості приїхати. 26 червня 2013 року ОСОБА_6 було доставлено до МКЛ № 11 в м. Одесі, де її прооперували, відняли 1-й та 2-й пальці лівої стопи. На неодноразові її дзвінки ОСОБА_3 не відповідала, у зв`язку з потребою сторонньої допомоги ОСОБА_6 звернулась до свого племінника ОСОБА_2 , який разом з дружиною прибув до неї, купив необхідні ліки та піклувався про неї. ОСОБА_3 з`явилась до ОСОБА_6 лише 03 липня 2013 року. Таким чином, ОСОБА_6 вважала, що умови договору відповідач не виконує належним чином, у зв`язку з чим звернулась до суду з відповідним позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що було зроблено відповідний актовий запис № 235 та відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 33).

Державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 листопада 2013 року на підставі спадкового договору від 22.05.2013 року після смерті ОСОБА_6 .

16 грудня 2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 . 16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру своєї доньці ОСОБА_5 , 2001 року народження, уклавши з нею договір дарування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_6 (правонаступник - ОСОБА_2 ) задоволено. Розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною під № 789.

Як вже було зазначено вище Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/21723/13-ц було встановлено, що ОСОБА_3 істотно порушено умови спадкового договору, оскільки ОСОБА_6 значною мірою позбавилась того, на що вона розраховувала при укладанні договору та розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 22 травня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною під № 789. Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Таким чином, з системно-логічного тлумачення наведених вище норм матеріального права зв`язку та положень діючого та чинного на момент виникнення спірних правовідносин цивільного законодавства вбачається, що наслідком розірвання спадкового договору, враховуючи характер зазначеного правочину, після смерті відчужувача буде припинення права власності на майно, що є предметом договору, у набувача, та включення зазначеного майна до складу спадщини, що відкрилася після смерті відчужувача.

Як вбачається з матеріалів справи, заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. (т.1 а.с.230), ОСОБА_6 , за яким спадкоємцем усього належно їй майна є ОСОБА_2 складено 04.07.2013 року, тобто до розірвання вищенаведеного спадкового договору за рішенням суду. Однак, як вбачається зі змісту статті 1307 Цивільного кодексу України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним. Заповіт, яким охоплено усе майно, призначене набувачеві за спадковим договором, визнається нікчемним незалежно від часу його складання - до або після укладення спадкового договору, тобто майно, яке є предметом спадкового договору, не включається до складу спадщини і не може бути предметом заповіту. Отже, апеляційний суд констатує, що наведений заповіт, виходячи з існування на час його складання не розірваного спадкового договору, у частині спірного нерухомого майна є нікчемним.

Втім, з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_2 , як племінник ОСОБА_6 є єдиним спадкоємцем її майна за законом (на підставі ст. 1265 ЦК України), що підтверджується копією свідоцтва про право власності за законом, виданим приватним нотаріусом Філімоновою Г.В. (а.с. 261). Інформації про існування інших спадкоємців ані за законом, ані за заповітом матеріали справи не містять.

Відтак, речове право ОСОБА_2 має бути захищено судом, в порядку дії ст.ст. 388, 1266 ЦК України, як таке, що виникло в позивача за наслідком прийняття спадщини, з дня її відкриття, але не зареєстровано з формальних підстав, що позбавляє його належним чином реалізувати свої правомочності власника.

Таким чином зважаючи на те, що ОСОБА_3 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі розірваного спадкового договору, укладеного між ОСОБА_6 та нею 04 травня 2013 року, тобто поза волею ОСОБА_6 , як власника, а отже без відповідної правової підстави, апеляційний суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року за яким спірне нерухомого майно у подальшому було відчужено ОСОБА_4 , є недійсним.

Відповідно, подальше набуття 16 жовтня 2014 року спірної квартири ОСОБА_5 за договором дарування також відбулось без відповідної правової підстави.

Отже, апеляційний суд вважає, що під час розгляду зазначеної справи у суді першої інстанції, до цих правовідносин необхідно було застосувати положення ст.388 ЦК України, за якою якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Свою позицію в аналогічних правовідносинах висловив Верховний Суд України. Зокрема, у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Визнання ОСОБА_4 добросовісним набувачем спірної квартири не позбавляє ОСОБА_2 права витребування в ОСОБА_5 майна у порядку віндикації.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Частиною 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну квартиру, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак зважаючи на те, що відповідачами не визнаються та оспорюються майнові права ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_6 , на квартиру квартири АДРЕСА_1 , апеляційний суд вбачає підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, щодо обрання позивачем хибного способу захисту та неможливості витребування спірної квартири (в порядку віндикації) у відповідача - ОСОБА_5 та повернення ОСОБА_2 .

Вимога ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , а у подальшому за ОСОБА_5 є похідною, і залежать від можливості задоволення/відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребуванням спірного нерухомого майна на користь позивача, а відтак підлягає задоволенню.

Однак, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна щодо об`єкта нерухомого майна 28 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В. на підставі договору купівлі-продажу №363, від 28.11.2017 року, було зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Таким чином, на час розгляду справи №522/19273/14 у суді апеляційної інстанції спірне нерухоме майно знаходиться у власності особи, яка не є учасником зазначеної цивільної справи, та позовні вимоги до якої не заявлялись. Відтак апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині витребування від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , оскільки останні не є володільцями спірного майна.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання заповіту нікчемним, апеляційний суд зазначає наступне.

Висновок суду першої інстанції щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та визнання нікчемним заповіту ОСОБА_6 складеного на користь ОСОБА_2 04.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Філімоновою Г. В. не відповідає ч. 2 ст. 215 ЦПК України, згідно з яким визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Щодо вимоги про визнання її добросовісним набувачем, то вказана обставина є частиною юридичного складу, який встановлюється при вирішенні віндикаційного позову «неволодіючого власника» проти «володіючого невласника», який в межах цього провадження не розглядався через непритягнення останнього зареєстрованого володільця спірного майна до участі в розгляді справи.

Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову представника ОСОБА_1 , діючої в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області про визнання договору купівлі- продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання заповіту нікчемним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 16 грудня 2013 року.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 16532069 від 16.10.2014 року, номер запису про право власності 7358788.

В іншій частині відмовити у задоволенні позову.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання заповіту нікчемним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 2 597 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто сім) грн. (судовий збір за подачу позовної заяви: 2 780 грн. + судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів: 127 грн.; судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову: 127 грн. + судовий збір за подачу апеляційної скарги: 2 160 грн.)

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) ) судові витрати у розмірі 2 597 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто сім) грн. (судовий збір за подачу позовної заяви: 2 780 грн. + судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів: 127 грн.; судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову: 127 грн. + судовий збір за подачу апеляційної скарги: 2 160 грн) : 2).

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

05.11.2020 року м. Одеса