Єдиний унікальний номер справи 1421/250/12
Провадження № 22-ц/812/1221/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

представника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - Даніліної Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами суду, за апеляційною скаргою ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену під головуванням судді Закревського В.І., 17 лютого 2012 року, в приміщенні того ж суду, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, у цивільній за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

у с т а н о в и л а :

20 січня 2012 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 вищевказаний позов та просив стягнути з неї борг за договорами позики від 16.04.2010 року, 20.05.2010 року та 30.12.2010 року у загальній сумі 49 182 гривні 40 копійок та сплачений судовий збір.

17 лютого 2012 року позивач у вказаній справі звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року вказану заяву задоволено.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 серпня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за трьома договорами позики, загальна сума стягнення становить 49 182 гривні 40 копійок та судовий збір у сумі 492 гривні.

Вказане рішення набрало законної сили.

01 липня 2020 року, особа, яку не було залучено до участі у названій справі, а саме, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», проте є стягувачем в іншій цивільній справі, подала апеляційну скаргу на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі, посилається на те, що вказаною ухвалою, порушені права товариства, як іпотекодержателя вказаної квартири, оскільки вона перебуває в іпотеці з 18 вересня 2008 року у АКБ «Правекс-Банк», право вимоги за яким, відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги, отримало ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», а тому просили скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою від 17 лютого 2012 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши письмові докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно до ст.ст. 4, 49 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Підстави забезпечення позову у цивільному процесі визначені ст. 149 ЦПК України, а саме - суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частини 1, 2 ст. 149 ЦПК України).

За такого інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів також закріплено у ст. 4 ЦПК України.

Крім того, право на ефективний засіб юридичного захисту передбачене ст. 13 вказаної Конвенції.

До такого висновку суд приходить, системно проаналізувавши зміст вказаних норм права, їх розміщення у відповідних розділах ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2012 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 та просив стягнути борг за договорами позики від 16.04.2010 року, 20.05.2010 року та 30.12.2010 року у сумі 49 182 гривні 40 копійок та сплачений судовий збір.

17 лютого 2012 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 24).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року вказану заяву задоволено (а.с. 25).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 серпня 2012 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за трьома договорами позики, загальна сума стягнення становить 49 182 гривні 40 копійок та судовий збір у сумі 492 гривні (а.с. 71-72).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 8884 від 18 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Цихоня В.А., на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 47).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 29.03.2012 року, щодо об`єкта нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , накладено арешт на виконання ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року (а.с.42).

01 липня 2020 року, особа, яку не було залучено до участі у справі, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», подала апеляційну скаргу на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання кредиту № 1686-007/08Р.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1686-007/08Р від 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки (далі - Договір іпотеки), на підставі якого в іпотеку було передано наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 травня 2013 р. у справі № 484/1006/13-ц (провадження 2/484/564/13) з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором № 1686-007/08Р від 18 вересня 2008 року в сумі 322 456 гривень 66 копійок.

Постановою державного виконавця ВДВС Первомайського МРУЮ у Миколаївській області від 01 жовтня 2013 року, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП 399643998) по виконанню виконавчого листа № 2-484/564/13 від 03 вересня 2013 року, виданого Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості.

12 жовтня 2017 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами Б/Н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 1686-007/08Р від 18 вересня 2008 року укладеним між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (поручитель) перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області (справа 484/1-006/13, провадження - 6/484136/17) від 11 грудня 2017 року було ухвалено замінити у виконавчому провадженні первісного стягувача ПАТ КБ «Правекс-Банк» його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

29 січня, 15 березня та 02 травня 2018 р. Державним підприємством «Сетам», за заявкою державного виконавця, були проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Оголошені декілька разів електронні торги не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

07 травня 2018 року до Первомайського ВДВС надійшла заява стягувача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 02 травня 2018 р. про залишення за собою нереалізованого майна, в рахунок погашення заборгованості.

Постановою державного виконавця Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 14 травня 2018 року, було передано стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2/484/564/13 р. від 03 вересня 2013 року, що видав Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області, майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 69,8 кв.м., яка розташована на шостому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За рахунок переданого майна задовольняються вимоги в сумі 1 720 гривень 50 копійок за виконавчим провадженням АСВП № 40302393 та вимоги в сумі 26 6090 гривень 50 копійок за виконавчим провадженням АСВП № 39964398.

Також, 14 травня 2018 р. державним виконавцем Первомайського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області було складено акт про передачу майна стягувачу, у рахунок погашення боргу, згідно якого стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було передано у власність вищевказану квартиру.

Проте, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» оформитись в правах не може, оскільки існує обтяження на вказану квартиру, накладене на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 158 ЦПК України за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», посилається на те, що вжитими заходами забезпечення позову порушено права Банку, а відповідно і Товариства, як правонаступника, не тільки як нового власника обтяженого майна, а і як іпотекодержателя, який мав переважне право перед іншими кредиторами боржника на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, оскільки арешт на квартиру було накладено 17 лютого 2012 року, а її передача в іпотеку відбулася 18 вересня 2008 року. Вважає, що у них наявні перешкоди у розпорядженні своїм майном, що є неприпустимо з огляду на положення статтей 316, 317 ЦК України та статті 41 Конституції України.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Таким чином, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

При цьому за змістом статті 158 ЦПК України із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову може звернутися лише учасник справи, зокрема особа, щодо якої вжито такі заходи, а не інша особа, яка вважає себе власником обтяженого майна.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги наведені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не є особою, яка брала участь в даній справі (№ 1421/250/12).

Крім того, вимога про захист права власності має розглядатися у позовному провадженні і заявник необмежений у праві звернення до суду в загальному порядку.

В той же час, вказані доводи ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є передчасними, оскільки накладання арешту на спірне майно, не позбавляє їх права в подальшому звернути стягнення на спірне майно з урахуванням правил пріоритетності, визначених ст.3 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду не вбачає підстав для скасування ухвали суду І інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення, а ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2012 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.