КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
У Х В А Л А

06 листопада 2020 року місто Київ

справа № 761/736/13-ц

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Борисової О.В., перевіривши виконання вимог ст.356 ЦПК України за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Маліновської В.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 01 жовтня 2020 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків вказаної апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме для зазначення інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року за період з 20 серпня 2013 року по 01 жовтня 2020 року та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

03 листопада 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому останній просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року.

В обґрунтування підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду посилався на те, що ним було дотримано вимоги ч.1 ст.294 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент винесення судового рішення).

Вказував, що він оспорюване судове рішення отримав 30 вересня 2020 року, що підтверджується заявою про видачу даного судового рішення.

Зазначав, що при ознайомленні з матеріалами справи у цих матеріалах відсутні будь-які докази, які б свідчили, що він оспорюване рішення отримав 19 серпня 2013 року (жодних доказів того що рішення суду отримувалося ним раніше матеріали справи не містять, що було з`ясовано ним при ознайомленні з матеріалами справи).

А тому, вважає, що строк на апеляційне оскарження рішення суду пропущено з поважних причин.

Вважаю, що зазначені відповідачем ОСОБА_1 причини пропуску строку є неповажними виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.294 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з п.13 Перехідних положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із журналу судового засідання від 13 червня 2013 року відповідач ОСОБА_1 не був присутній під час проголошення резолютивної частини рішення (а.с.89-90).

Згідно супровідного листа від 12 серпня 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва відповідачу ОСОБА_1 було направлено копію рішення суду від 13 червня 2013 року, яке останній отримав 19 серпня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.98, 99).

А тому останнім днем для подання апеляційної скарги на вказане рішення суду є 29 серпня 2013 року, а апеляційна скарга була подана до суду 01 жовтня 2020 року.

Обгрунтовуючи поважність пропуску строку на подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 посилалася на те, що він оскаржуване рішення отримав 30 вересня 2020 року, що підтверджується заявою про видачу даного судового рішення.

Зазначав, що при ознайомленні з матеріалами справи у цих матеріалах відсутні будь-які докази, які б свідчили, що він оспорюване рішення отримав 19 серпня 2013 року (жодних доказів того що рішення суду отримувалося ним раніше матеріали справи не містять, що було з`ясовано ним при ознайомленні з матеріалами справи).

Разом з тим, наведені відповідачем ОСОБА_1 у клопотанні причини для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, виходячи з наступного.

Так, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов'язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, №17160/06 та №35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Посилання апелянта на те, що копію оскаржуваного рішення він отримав лише 30 вересня 2020 рокує необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи (а.с.99) міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 19 серпня 2013 року.

Крім того, відповідно пункту 89 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (у редакції, які діяли на час вручення ОСОБА_1 копії оскаржуваного рішення) реєстровані поштові відправлення вручаються, кошти за поштовими переказами виплачуються одержувачам за умови пред`явлення ними паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, військового квитка для військовослужбовця строкової служби, посвідчення народного депутата України, документа, що замінює паспорт, паспорта іноземного громадянина з візою або посвідки на постійне чи тимчасове проживання на території України іноземного громадянина.

Пунктом 106 вказаних Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Доказів того, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, на якому міститься напис «Тлемішок» апелянтом не отримувалося, останнім надано не було.

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що визначені відповідачем ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, оскільки заявником не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява №15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Згідно з ч.4 ст.357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч.1 ст.358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження якщо скаржником у строк , визначений судом, не подано заяву про поновлення строку або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

А тому, виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, вважаю, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.358 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження в справі за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Маліновської В.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: Борисова О.В.