РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря

судового засідання Івасюти Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області на його користь моральну шкоду в розмірі 300 456 гривень, завдану винесенням протиправної постанови №ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року про накладення фінансової санкції.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що Головним державним інспектором Лизаном М.О. складено акт від 27.11.2018 року № ЛВ3322/476/АВ інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю, в якому встановлено порушення ФОП « ОСОБА_2 » ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, ПКМУ № 413, що виразилося в наступному: «ФОП ОСОБА_2 допущено до роботи працівників по продажу продовольчих товарів: ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , без укладення трудового договору, оформлення наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». В цей же день, 27.11.2018 року, складено припис про усунення виявлених правопорушень № ЛВ3322/476/АВ//П, яким встановлено термін для усунення порушень до 10.12.2018 року. Не погоджуючись із зазначеними в акті інспекційного відвідування № ЛВ3322/476/АВ висновками та приписом про усунення виявлених правопорушень № ЛВ3322/476/АВ//П, 07.12.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держпраці у Львівській області зі скаргою/запереченнями. Натомість, як вказує позивач, відповідачем умисно, безпідставно та протиправно вживались всі можливі дії та заходи для подальшого винесення постанови про накладення штрафних санкцій на ФОП ОСОБА_2 . Зокрема, ще до розгляду поданої ОСОБА_2 скарги на акт інспекційного відвідування №ЛВ3322/476/АВ та припис про усунення виявлених правопорушень № ЛВ3322/476/АВ//П, Головним управлінням вже, як зазначає позивач, було «призначено» ОСОБА_2 винним. 22 грудня 2018 року Головним управління Держпраці у Львівській області винесено постанову № 3322/476/АВ/ФС про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень. Не погодившись із рішенням Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення на нього штрафу у розмірі 223 380 гривень, позивач 02 січня 2019 року звернувся до Львівського окружного адміністративного суду. Рішенням Львівського окружного суду від 12.03.2019 року у справі № 1.380.2019.000008 у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено повністю. Позивач оскаржив дане рішення. 30 травня 2019 року рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 1/380/2019/000008 апеляційну скаргу позивача задоволено частково, постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, прийняту уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень визнано протиправною та скасовано. Позивач вказує, що даним судовим рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду встановлені та документально підтверджені факти порушених прав позивача через ігнорування посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області, тривалого, впродовж 6 місяців, умисного, з метою накладення штрафу в розмірі 223 380 гривень та свідомого небажання об`єктивно розглянути матеріали інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 27.11.2018 року. У зв`язку з переживаннями та тривалим (впродовж близько шести місяців) напруженим психологічним станом, пов`язаними з винесенням посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області протиправної постанови № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 223 380 гривень та умисним скеруванням її в Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області для примусового виконання, при умові обізнаності щодо оскарження її в суді, позивачу була завдана значна моральна шкода. Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено протиправність дій посадових осіб Головного управління Держпраці у Львівській області, які тривали довгий, на думку позивача, період часу, спричинили тяжкий розлад здоров`я ОСОБА_2 (інсульт) та потребували значних зусиль на відновлення ділової репутації підприємця, позивач оцінює розмір заподіяної йому моральної шкоди в 300 456 гривень, яку просить стягнути з відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів наведених у ньому та відповіді на відзив. Вказав, що наслідки подій, які сталися у зв`язку з винесенням протиправної постанови № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, потягли за собою для ОСОБА_2 нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, реабілітацію, правовий захист), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави, а саме Головним управління Держпраці у Львівській області, прав людини, потягли вагомі наслідки у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. Просив позов задовольнити повністю.

Представник Головного управління Держпраці у Львівській області в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду відзив на позов та заперечення, у яких зазначив, що накладення першим заступником начальника Управління ОСОБА_5 штрафу у розмірі 223 380 грн., шляхом винесення постанови № ЛВ3322/476/АВ/ФС від 22.12.2018 року, здійснено в межах наданих повноважень та у спосіб встановлений законодавством. Вказане підтверджено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі №1/380/2019/000008, яким позивачу в задоволенні позову відмовлено повністю. Водночас, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, в решті позовних вимог відмовлено. Таким чином, постановою суду апеляційної інстанції дії і припис Управління визнано, відповідно, правомірними і не скасовано. Крім цього, вказав, що постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року скасовано на тій підставі, що за результатами розгляду справ про адміністративне правопорушення постановами Залізничного районного суду м. Львова від 03.01.2019 року і Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2019 року ФОП ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено штраф у розмірі 8500 грн., відповідно, за кожною постановою. Восьмий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору) збігаються у абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України і ч. З ст. 41 КУпАП, і оскільки ФОП ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності і визнано винним за ч.3 ст.41 КУпАП, то суд, керуючись ст.61 Конституції України та враховуючи правову позицію Верховного Суду в постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, прийшов до висновку, що це є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення, а, отже, саме на цій підставі скасував постанову Управління про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, а не тому, що порушення було відсутнє (постановами Залізничного районного суду м. Львова від 03.01.2019 року і Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2019 року встановлено, що ФОП ОСОБА_2 є винним за фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Також зазначив, що постанова Управління про накладення штрафу у розмірі 223 380 гривень на ФОП ОСОБА_2 була винесена 22.12.2018 року за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, а постанова Залізничного районного суду м. Львова про притягнення ФОП ОСОБА_2 до відповідальності на підставі ч.3 ст.41 КУпАП було винесена 03.01.2019 року, постанова Франківського районного суду м. Львова винесено 17.01.2019 року. Таким чином, на момент винесення постанови Управлінням 22.12.2018 року ОСОБА_2 взагалі ще не було притягнуто до жодного виду відповідальності. Стверджує, що правомірність дій Управління є доведеною рішеннями судів України, зокрема, рішенням ЛОАС від 12.03.2019 року, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 року, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 03.01.2019 року, постановою Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2019 року. Окрім цього, покликається на те, що незрозумілим для відповідача є те, яка честь, гідність, престиж і ділова репутація ФОП ОСОБА_2 є приниженою (та інші твердження, які наведені в позові), якщо його визнано винним у допуску двох працівників до роботи без оформлення трудових відносин, згідно постанов Залізничного і Франківського районних судів м. Львова і він погодився з вказаними рішеннями суду, оскільки не оскаржував їх в апеляційному порядку, сплативши 17 000 грн.(за двома постановами). Крім того, вказує на те, що, немає і не може бути причинно-наслідкового зв`язку між правомірними діями органу державної влади і погіршенням стану здоров`я ОСОБА_2 . Вважає, що доводи позивача повністю не відповідають фактичним обставинам справи та є безпідставними, позов і розмір визначеної моральної шкоди ОСОБА_2 до Управління є необґрунтованими. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позивачем не обґрунтовано, та не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також не наведено інших обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення справи. Також не надано до суду обґрунтованого розрахунку суми, яку позивач просить стягнути. Консультаційне повідомлення №11 від 30.07.2019 року є нічим іншим, як припущенням можливого розміру шкоди заподіяної позивачу, а тому не може бути взято до уваги судом як належний та допустимий доказ в підтвердження розміру компенсації за заподіяну моральну шкоду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши доводи представника позивача, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено наступне.

27.11.2018 року, у відповідності до Наказу Головного управління Держпраці у Львівській області № 2830-ГІ від 26.11.2018 року та направлення № 2632 від 26.11.2018 року, інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області здійснено вихід за місцем провадження господарської діяльності ФОП « ОСОБА_2 » за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та проведено виїзне інспекційне відвідування фізичної особи підприємця, яка використовує найману працю.

За результатами інспекційного відвідування Головним державним інспектором Лизаном М.О. 27.11.2018 року складено акт № ЛВ3322/476/АВ інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю, в якому встановлено порушення ФОП « ОСОБА_2 » ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, ПКМУ № 413, а саме: «ФОП ОСОБА_2 допущено до роботи працівників по продажу продовольчих товарів : ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , без укладення трудового договору, оформлення наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України».

27.11.2018 року, складено припис про усунення виявлених правопорушень №ЛВ3322/476/АВ//П, яким встановлено термін для усунення порушень до 10.12.2018 року.

У задоволенні скарги позивача на акт проведеної перевірки рішенням начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_2 відмовлено. Підставою відмови зазначено те, що «В ході інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_2 встановлено двох працівників за виконанням трудової функції - продажем продовольчих товарів: ОСОБА_3 (за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_4 (за адресою: АДРЕСА_2 ), які допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.» (абз.1 ст.2 Рішення № 85/1/07-09 від 03.01.2019 року)

22 грудня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Львівській області винесено постанову № 3322/476/АВ/ФС про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень.

Як стверджує позивач, за результатами розгляду матеріалів справи відносно нього жодні його пояснення, аргументи та спростування посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області до уваги взяті не були. Відповідачем умисно, безпідставно та протиправно вживались всі можливі дії та заходи для подальшого винесення постанови про накладення штрафних санкцій на ФОП ОСОБА_2 .

Не погодившись із рішенням Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення на штрафу, позивач 02 січня 2019 року звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом про визнання дій протиправними, скасування припису про усунення виявлених порушень № ЛВ3322/476/АВ/П, від 27.11.2018 року та постанови про накладення штрафу у розмірі 223 380 гривень № ЛВ 3322/476/АВ/ФС.

Головним управлінням Держпраці у Львівській області скеровано постанову про накладення штрафу у Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області для примусового стягнення зазначеного штрафу. 25 лютого 2019 року постановою державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, у відповідності до постанови скерованої на виконання Головним управління Держпраці у Львівській області № 3322/476/АВ/ФС, накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року у справі № 1/380/2019/000008 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 р. у справі № 1/380/2019/000008.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 1/380/2019/000008 задоволено частково. Постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, прийняту уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень визнано протиправною та скасовано.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Виникнення такої шкоди тісно пов`язане і з обставинами справи, і з самою особою, оскільки різні протиправні дії чи бездіяльність тягнуть за собою неоднакові негативні наслідки емоційно - психологічного характеру для різних потерпілих залежно від їхнього темпераменту, психологічних особливостей тощо. Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди.

Судова практика виходить із того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан особи, права якої порушені (потерпілого), є, зокрема, неможливість продовження активного суспільного життя, втрата певної роботи, вимушена зміна чи обмеження у виборі професії, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Так, відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 ( далі Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.п.2 п.5 Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до роз`яснень у п.п.1 п.9 вищезгаданої постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на наявність рішення суду, зокрема постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 1.380.2019.000008 задоволено частково, постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, прийняту уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень визнано протиправною та скасовано.

Також позивач та його представник посилаються на те, що діями відповідача які передували винесенню постанови та припису, а також самими по собі постановою та приписом позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у різкому погіршенні стану здоров`я, душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначили негативні зміни у його житті, зокрема зниження якості життя та життя членів його сім`ї, різкої зміни життєвого планування позивача та негативному впливі на сприйняття подій, які були вже заплановані, як то бізнес плани, заплановані подорожі, психологічному дискомфорті, зниженні настрою, нервозності, депресивності, пригніченості, безрадісності, зневіреності, відмові від звичного режиму дня та звичок, заняття спортом, комунікативних змінах у вигляді замкнутості, безініціативності; порушенні сну, неприємних сновидіннях, емоційній напрузі; почутті образи, обурення, приниженої гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи підприємця.

Крім того, позивач вказує, що 23 липня 2019 року він звернувся із заявою до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання консультаційного повідомлення стосовно можливого розміру компенсації завданих йому психологічних страждань (моральної шкоди), заподіяних протиправними діями посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області. За результатами вказаного звернення судовим експертом ЛНДІСЕ Балінською К.І. (свідоцтво ЛНДІСЕ № 289, видане на підставі рішення ЕКК ЛНДІСЕ від 07.12.2015 року, дійсне до 07.12.2020 року), визначено можливий орієнтовно-рекомендований розмір компенсації за завдані ОСОБА_2 страждання (моральну шкоду), який становить від 18 до 72 мінімальних заробітних плат (розмір мінімальної заробітної плати України на момент винесення рішення судом).

Разом з тим, суду позивачем не надано доказів наявності перешкоди в реалізації ним прав і законних інтересів, встановлених Конституцією і Законами України, як і не конкретизовано з зазначенням доказів, порушення реалізації яких саме прав та законних інтересів спричинено діями суб`єкта владних повноважень.

Так, Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 30 травня 2019 року встановив, що за результатами розгляду справ про адміністративне правопорушення постановами Залізничного районного суду м. Львова від 03.01.2019 року і Франківського районного суду м. Львова від 17.01.2019 року ФОП ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено штраф у розмірі 8500 грн., відповідно, за кожною постановою. Зі змісту даного рішення вбачається, що підставою для скасування постанови відповідача про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року було те, що суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору) збігаються у абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП України і ч. 3 ст.41 КУпАП, а оскільки ФОП ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності і визнано винним за ч.3 ст.41 КУпАП, то суд, керуючись ст.61 Конституції України, враховуючи правову позицію Верховного Суду в постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, прийшов до висновку, що це є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення. У той же час, судом апеляційної інстанції дію припису про усунення виявлених порушень №ЛВ3322/476/АВ/П визнано правомірною і не скасовано.

Вказані обставини свідчать про відсутність негативних явищ для позивача як наслідків дій відповідача, пов`язаних із спричиненням йому шкоди.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вважає, що наявність постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 1/380/2019/000008 задоволено частково, постанову про накладення штрафу № ЛВ 3322/476/АВ/ФС від 22 грудня 2018 року, прийняту уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 у розмірі 223 380 гривень визнано протиправною та скасовано, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди.

Також, позивачем не надано належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача у справі. Зокрема, прямих доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної дій відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України. Надані позивачем медичні документи самі по собі не встановлюють протиправності дій відповідача, а також наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між цими діями і ймовірною шкодою спричиненою позивачу.

За переконанням суду визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб, у зв`язку із винесенням протиправної постанови рішенням апеляційного адміністративного суду, є достатньою та справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями.

Позивач не надав суду належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 300456 грн., як і не обґрунтував та не довів сам розмір моральної шкоди.

При цьому, консультаційне повідомлення стосовно можливого розміру компенсації завданих позивачу психологічних страждань (моральної шкоди), заподіяних діями посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області не є висновком експерта, а тому в розумінні ст.76 ЦПК України, доказом розміру шкоди не являється.

Оцінюючи заявлені позивачем вимоги, суд також виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Водночас, вищеописані обставини свідчать про те, що позивач фактично допустив порушення трудового законодавства, що вказує на те, що у уповноважених посадових осіб відповідача - Головного управління Держпраці у Львівській області була достатньо обґрунтовані підстави реагувати на порушення та вживати з цього приводу відповідні заходи. Той факт, що цими рішеннями встановлені допущені ОСОБА_2 порушення трудового законодавства, а позивач не оскаржив вищенаведені рішення районних судів фактично вказує на визнання ним допущених та виявлених порушень. Більше того, вказані рішення були використані позивачем як підстава апеляційної скарги на рішення адміністративного суду і стали підставою для часткового задоволення даної скарги. Наведене свідчить, що позивач фактично погодившись з допущеними порушеннями, обрав для себе спосіб захисту своїх прав щодо недопущення подвійного притягнення до відповідальності, та отримав сатисфакцію завдяки рішенню вищезгаданого апеляційного адміністративного суду, яким зокрема скасовано значно більше за розміром стягнення у виді штрафу(в порівнянні з рішеннями районних судів) та визнано протиправною оскаржувану постанову.

Таким чином, суд, враховуючи серед іншого вимоги ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає, що визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб, у зв`язку із винесенням протиправної постанови рішенням апеляційного адміністративного суду є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, заподіяну позивачеві.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами не доведено факту заподіяння відповідачем - Головним управлінням Держпраці у Львівській області моральних страждань або втрат немайнового характеру, які потребують відшкодування у заявленому розмірі, наявності причинного зв`язку між шкодою і діями даного відповідача, також належним чином не обґрунтовано розміру заподіяної йому шкоди, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі. Вищенаведений висновок також вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Оскільки позивач відповідно до п.13 ч.2 ст.3 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 листопада 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.