Постанова

Іменем України

06 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 328/3237/18

провадження № 61-15989св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 квітня 2019 року в складі судді Новікової Н. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року в складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 08 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 38 987,33 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік від суми залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості сторонами погоджено у період з 01 до 25 числа кожного місяця.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом

на 06 вересня 2018 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі 131 371,99 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 38 987,33 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом - 25 325,59 грн, заборгованості за пенею та комісією -

51 463,17 грн.

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути

з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 08 грудня

2014 року в розмірі 115 777,09 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 24 квітня

2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Судовий збір у розмірі 1 762,94 грн покладено на АТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача

у суді першої інстанції, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відповідно до умов генеральної угоди строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення (прострочення сплати чергового платежу). Оскільки позивач до 25 січня

2015 року не сплатив щомісячний платіж у розмірі 1 414,46 грн, то строком повернення кредиту є 26 лютого 2015 року (32 день з моменту виникнення порушення), тому загальний строк позовної давності за кредитним договором сплив 26 лютого 2018 року. Разом з тим, до суду з цим позовом банк звернувся 27 листопада 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк»просить скасувати рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник відповідно до умов кредитного договору 08 грудня 2014 року отримав кредитну картку зі строком її дії до 31 жовтня 2017 року. Разом з тим, перебіг позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу.

Банком подано позовну заяву до суду у 2018 році, тобто у межах строку позовної давності. Проте суди не звернули уваги на строк дії картки та прийшли до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

15 жовтня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг

у Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк».

Сторони 08 грудня 2014 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карток.

Відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди позивач надав відповідачу кредит

у розмірі 38 987,35 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на строк 36 місяців, з 08 грудня 2014 року до 31 грудня 2017 року, в обмін на зобов`язання відповідача по поверненню кредиту, сплати відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Сплата заборгованості здійснюється з 01 до 25 числа кожного місяця шляхом надання відповідачем позивачу щомісячного платежу

в розмірі 1 414,46 грн для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших видатків відповідно до умов та правил. Дата останньої сплати заборгованості - не пізніше 31 грудня 2017 року.

У пункті 2.2 генеральної угоди сторони домовились, що при порушенні відповідачем строків погашення заборгованості, зазначених у генеральній угоді, умовах та правилах, більш ніж на 31 день за зобов`язаннями, строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 06 вересня

2018 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед кредитором

у розмірі 131 371,99 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 38 987,33 грн, заборгованості зі сплати відсотків за користування

кредитом - 25 325,59 грн, заборгованості за пенею та комісією -

51 463,17 грн.

Згідно з розрахунком, який долучений банком до позовної заяви,

ОСОБА_1 , починаючи з 08 грудня 2014 року, платежів не здійснював,

до 25 січня 2015 року не сплатив щомісячний платіж у розмірі 1 414,46 грн.

Представник ОСОБА_1 в суді першої інстанції подав заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Банк звернувся до суду з цим позовом 27 листопада 2018 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовLязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як встановлено вище, сторони домовились, що з моменту виникнення порушення, зокрема при порушенні відповідачем строків погашення заборгованості, зазначених у генеральній угоді, умовах та правилах, більш ніж на 31 день, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 до 25 січня 2015 року не сплатив щомісячний платіж у розмірі 1 414,46 грн, тому строком повернення кредиту є 26 лютого 2015 року (32 день з моменту виникнення порушення), тому загальний строк позовної давності за кредитним договором сплив 26 лютого 2018 року.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Отже, у зв`язку з неналежним виконанням умов генеральної угоди змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 2.2 цієї угоди), тому банк мав право з 26 лютого 2015 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 27 листопада 2018 року.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання і така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.

Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаний висновок викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року

у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача у суді першої інстанції, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позичальник отримав кредитну картку зі строком її дії до 31 жовтня 2017 року, тому перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, оскільки строк дії генеральної угоди було змінено на підставі умов цієї угоди (пункт 2.2) до 26 лютого

2015 року, з якого і почався перебіг позовної давності.

Крім того, дата останньої сплати заборгованості за генеральною угодою визначена у пункті 1.2.3 цієї угоди - не пізніше 31 грудня 2017 року, а не останнім днем місяця дії картки, як зазначено у касаційній скарзі.

При цьому, позивач, зокрема у суді першої інстанції, не подав до суду належних та допустимих доказів відкриття кредитної картки до вищевказаної генеральної угоди та, відповідно, строку дії цієї картки

(копії картки зі строком дії тощо).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів

у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача у суді першої інстанції подав клопотання про розгляд справи без його часті, в якому також зазначив, що необхідні для вирішення справи докази знаходяться

у матеріалах справи.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

При цьому, позивач лише в апеляційній скарзі зазначив про видачу кредитної картки до генеральної угоди та надав довідку кредитора про видачу такої картки.

Суд апеляційної інстанції оцінив зазначений доказ, а також дійшов висновку, що довідка банка не є належним та допустимим доказом про те, що

ОСОБА_1 отримував кредитну картку, оскільки ця довідка не містить підпису посадових осіб банку. Крім цього, вказана довідка не містить відомостей про те, що кредитна картка була надана саме за договором

від 18 березня 2011 року, який зазначений у генеральній угоді.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої інстанції та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 24 квітня

2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький