Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 355/1741/19
Номер провадження 22-ц/824/13524/2020
Головуючий у суді першої інстанції К.В. Коваленко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
04 листопада 2020 року місто Київ

Номер справи 355/1741/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач Орган опіки і піклування Баришівської селищної ради Баришівського

району Київської області

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року, ухваленеу складі судді Коваленко К.В., в приміщенні Баришівського районного суду Київської області, повне рішення суду складено 31.08.2020, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року Орган опіки і піклування Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, мотивованим тим, що через відносини, які склались між матір`ю та її неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у останньої було виявлено суїцидальні наміри та поведінку. Позивач вказав, що дитина вчиняла спробу самогубства. Незважаючи на проведену роботу відповідними службами захисту дітей з відповідачкою, її ставлення до дитини не змінилось. 14.11.2019 неповнолітня ОСОБА_2 звернулась до позивача із заявою про допомогу, просила вилучити її з сім`ї, оскільки боялась повертатися додому, хвилюючись за власне життя та здоров`я. 15.11.2019 відбулось засідання виконавчого комітету Баришівської селищної ради, на якому було розглянуто питання про відібрання дитини ОСОБА_2 від матері. У своїх висновках орган опіки та піклування зазначив про доцільність відібрання дитини ОСОБА_2 від її матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав. З урахуванням зазначеного позивач просив суд відібрати ОСОБА_2 від матері без позбавлення батьківських прав та передати її органу опіки та піклування Баришівської селищної ради.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року позов Органу опіки і піклування Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області до ОСОБА_1 про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав задоволено в повному обсязі.

Відібрано дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без позбавлення батьківських прав.

Передано ОСОБА_2 органу опіки та піклування Баришівської селищної ради.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку доказів зібраних по справ, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відібрання в неї дочки. Вважає, що такі висновки суду повністю спростовуються актом обстеження житлово - побутових умов, складеним депутатом Баришівської селищної ради Молочко Н.В. та довідкою, виданою директором Баришівського навчально - виховного комплексу «гімназія - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» ОСОБА_4 .

Зазначила, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд не врахував, що 14.11.2019 її дочка написала заяву про небажання повертатися додому спонтанно, що супроводжувалося природними психологічними змінами в силу віку дитини. Також суд безпідставно не взяв до уваги надані її дочкою у судовому засіданні пояснення, у яких вона зазначила про бажання повернутися додому та налагодити стосунки з матір`ю.

Представник позивача Ілляш Ю.В. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Пояснила апеляційному суду, що мати наразі відвідує дитину у Київському центрі соціально - психологічної реабілітації дітей «Сезенків», де перебуває остання. Однак такі зустрічі закінчуються викликом поліції через поведінку ОСОБА_1 , оскільки вона невдоволена поведінкою дитини, умовами її перебування в Центрі.

Також, Ілляш Ю.В. зазначила, що ОСОБА_1 продовжує зловживати алкогольними напоями, неадекватно себе поводить та застосовує у розмові, зокрема з дитиною, нецензурну лайку.

У судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилася.

Через відсутність у жовтні 2020 року кошторисних призначень за КЕКВ 2240 «Оплата послуг (крім комунальних)» на оплату послуг з пересилання письмової кореспонденції через відділення поштового зв`язку поштова кореспонденція суду, а саме судова повістка - повідомлення про час, дату та місце розгляду справи ОСОБА_1 апеляційним судом на поштову адресу не направлялася.

23.10.2020 телефонограмою було повідомлено представника ОСОБА_1 адвоката Пучека А.О. про розгляд апеляційним судом 04.11.2020 апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 27.08.2020 у справі № 355/1741/19, що свідчить про належне повідомлення відповідачки про час та місце розгляду справи.

Так, відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від сторони відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та її представника з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Неявка цих осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача Ілляш Ю.В. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та достеменно було встановлено судомпершої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьками ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баришівського районного управління юстиції у Київській області 05 липня 2015 року, актовий запис №72 від 05.07.2006.

Мати з дитиною зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько дитини з сім`єю не проживає, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Як зазначив представник позивач, батько ОСОБА_2 участі у вихованні та утриманні дитини практично не бере.

Відповідно до інформації Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді сім`я ОСОБА_1 перебуває на обліку сімей, які опинились в складних життєвих обставинах через незадовільне самопочуття та емоційний стан дитини, жорстоке поводження з боку матері, відсутність стабільного доходу, безробіття матері, заборгованість за комунальні послуги та невиконання матір`ю належним чином батьківських обов`язків.

01.11.2019 року неповнолітня дитина ОСОБА_2 поставлена на облік дітей, які опинились в складних життєвих обставинах служби у справах дітей та сім`ї Баришівської селищної ради.

Судом було встановлено, що від адміністрації навчального закладу, де навчається ОСОБА_2 , неодноразово надходили звернення щодо конфліктів дитини з матір`ю, про застосування фізичної сили з боку матері щодо дитини та психологічного тиску на неї. Дівчинка часто перебувала в пригніченому настрої, на руках були присутні поверхневі порізи, при спілкуванні ОСОБА_2 з психологом закладу було підтверджено суїцидальні наміри та поведінку дитини.

Згідно наданої Баришівським навчально - виховним комплексом «гімназія - загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» характеристики неповнолітня ОСОБА_2 характеризується неагресивним стилем поведінки під час спілкування та конфліктних ситуацій з однокласниками, а навпаки, виявляє такий стиль поведінки, як уникнення або пристосування до обставин. Разом з тим, на відміну поведінки в 5-6 класах, в 7-8 класі дівчина стала замкнутою, задумливою, у неї часто змінюється настрій з позитивного на апатичний. До її рис характеру можна віднести занижену самооцінку, невпевненість у собі, несформовані вольові якості та потреби. Під час спілкування з дитиною часто спостерігається у неї підвищена тривожність, страх, підпорядкованість, піддатливість щодо навіювання. Дівчинка має близьку подружку серед однокласниць, тісно спілкується з деякими старшокласниками. ОСОБА_2 має довільну зорову, слухову, механічну, змішану пам`ять. Рівень розвитку мислення відповідає віковим нормам. Здатна зберігати задовільний рівень працездатності протягом уроку.

16.09.2019 ОСОБА_2 , налякана погрозами і боючись розправи матері, що виникли після телефонної розмови з матір`ю, яка була в сильному алкогольному сп`янінні та погрожувала дитині фізичною розправою, прийняла велику кількість ліків. По приїзду швидкої мати, в присутності медичних працівників, вела себе агресивно щодо дитини та щодо лікарів. Дитина була госпіталізована в дитяче відділення КНП Баришівської ЦРЛ з діагнозом «отруєння медикаментами».

09.10.2019 ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності та піддана стягненню за вчинення насильства в сім`ї з ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

10.10.2019 на Комісію з питань захисту прав дітей та засідання виконавчого комітету Баришівської селищної ради було винесено питання про невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 по відношенню до неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 була попереджена про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини та вчинення домашнього насильства. Комісією рекомендовано звернутись за консультацією до психолога, психотерапевта чи психіатра для надання психологічної підтримки дитині з метою покращення її психо - емоційного стану та попередження суїцидальних намірів.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 не дослухалась до рекомендацій Комісії, свою поведінку не змінила, продовжує зловживати алкоголем, ображала та погрожувала доньці, вела себе агресивно. Дівчинка боялась повертатись додому, оскільки хвилювалась за власне життя та здоров`я, про що написала особисту заяву 14.11.2019.

Згідно акту про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють ОСОБА_2 була вилучена з сім`ї та влаштована в дитяче відділення КПН «Баришівська центральна районна лікарня» в зв`язку з загрозою життю та здоров`ю дитини.

15.11.2019 на засіданні виконавчого комітету Баришівської селищної ради було розглянуто питання про відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 від матері. В своїх висновках орган опіки та піклування зазначив про доцільність відібрання дитини ОСОБА_2 від її матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав.

19.11.2019 ОСОБА_2 була влаштована до Київського обласного центру соціально - психологічної реабілітації дітей «Сезенків» для проходження соціально - психологічної реабілітації та отримання кваліфікованої допомоги спеціалістів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Суд дійшов висновку, що саме таке ставлення до дитини, яка вчинила спробу самогубства, а в подальшому сама звернулась за захистом до органів опіки та піклування і є тією самою винятковою обставиною, коли дитина може бути розлучена з матір`ю.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним і обґрунтованим, таким що відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Із матеріалів справи вбачається, що з ОСОБА_1 неодноразово проводились бесіди представниками органу опіки та піклування щодо профілактики зловживання алкогольними напоями, жорстокого поводження з дитиною. У вказаних бесідах відповідач вини своєї не вбачала, вважає, що вона мати і має право на власний розсуд обирати способи і методи виховання своєї дитини.

Представниками органу опіки було встановлено, що батько дитини участі у її вихованні та утриманні не бере, її життям не цікавиться. Дитина була поставлена на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах, оскільки через поведінку матері та її психологічний вплив на дитину остання здійснила спробу суїциду. Вплив поведінки відповідача негативно впливає на розвиток дитини та її емоційний стан.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Так, основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Ухвалюючи рішення про відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем факту неналежного піклування матері про малолітню дитину, що створює загрозу для її життя і здоров`я, ухилення від виконання матір`ю своїх обов`язків з виховання дитини, урахував конкретні обставини справи, а саме: неналежне піклування про неповнолітню дитину, що створює загрозу для її життя і здоров`я, а також відсутність при цьому зі сторони матері заінтересованості у створенні належних умов для проживання дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Також покази вихователя Київського обласного центру соціально - психологічної реабілітації дітей «Сезенків» ОСОБА_8 , яка пояснила суду, що за час перебування в Центрі, ОСОБА_2 стала спокійнішою, багато уваги приділяє навчанню, з учнями та педагогами спілкується спокійно та відкрито, скучає за родиною.

Судом також було взято до уваги, що відповідач не зробила для себе жодних висновків, про що свідчить як її поведінка так і вислови у судовому засіданні і поза його межами. Суд врахував, що ОСОБА_1 не змінила своїх поглядів та в разі повернення дитини додому, це може мати невідворотні та негативні наслідки для дитини, оскільки вже була спроба суїциду з боку дитини через негативну поведінку матері.

Так, згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суд першої інстанції ухвалив відібрати дитину від матері без позбавлення її батьківських прав з передачею дитини органу опіки та піклування Баришівської селищної ради для її подальшого влаштування.

Дитина була влаштована до Київського обласного центру соціально - психологічної реабілітації дітей «Сезенків».

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відібрання дитини, оскільки така міра відповідає найкращим інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що закон (ч.3 ст.170 СК України) надає право ОСОБА_1 на звернення до суду з заявою про повернення їй дитини і така заява може бути задоволена судом при умові якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її матір`ю, а у даному випадку, не буде існувати безпосередньої загрози для життя або здоров`я дитини. Тобто, вирішення питання про повернення дитини буде залежати від поведінки, способу життя, ставлення до дитини та інших обставин самої матері.

Доводи апеляційної скарги про втручання у сімейне життя родини є безпідставними, оскільки відібрання дитини у відповідача є виправданим і пропорційним, здійснено для захисту життя та здоров`я дитини, тому що цього потребували її інтереси, що відповідає цілям, зазначеним у частині другій статті 8 Конвенції про права дитини.

Безпідставними є посилання відповідача на підтвердження її заперечень щодо позову на акт обстеження житлово - побутових умов, складений депутатом Баришівської селищної ради Молочко Н.В. та довідку, видану директором Баришівського навчально - виховного комплексу «гімназія - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» ОСОБА_4 , оскільки останні спростовуються встановленими судом обставинами, які знайшли своє підтвердженні під час перегляду справи апеляційним судом.

Хибними є також твердження ОСОБА_1 про спонтанне написання дочкою заяви про небажання повертатися додому, оскільки остання таких показів під час розгляду справи суду не надавала. ЇЇ бажання повернутися додому та налагодити стосунки з матір`ю є природним. Однак зазначене не спростовує встановлених судом обставин щодо негативного психологічного впливу матері на дитину, що призвело до суїцидального вчинку дитиною та у разі повернення ОСОБА_2 додому зазначене може повторитися, що призведене до негативних наслідків. Суд діяв в інтересах дитини, збереження її здоров`я, життя загалом.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано відповідачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких вбачав підстави для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідачки без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 рокузалишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 листопада 2020 року.

Судді Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна