Справа № 219/741/20
Провадження № 2/219/1350/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області у загальному позовному провадженні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

В С Т А Н О В И В :

28 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просить: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 02 липня 2019 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 січня 2020 року розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області. Перебуваючи у шлюбі за спільні кошти разом з відповідачем за договором купівлі-продажу вони придбали квартиру АДРЕСА_2 та за згодою сторін у зв`язку з відсутністю спору на момент укладання договору право власності на квартиру було оформлено на відповідача. Але на даний час після розірвання шлюбу та відсутності у позивача особистого житла, він вимушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. На звернення позивача добровільно провести поділ майна відповідач відмовилася, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 11 годину 00 хвилин 05 березня 2020 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу.

05 березня 2020 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 14 годину 30 хвилин 20 березня 2020 року за клопотанням відповідача.

Ухвалою суду від 20 березня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, у зв`язку з чим призначено підготовче засідання на 13 годину 00 хвилин 23 квітня 2020 року.

23 квітня 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, відкладено судове засідання на 13 годину 30 хвилин 08 травня 2020 року для виклику представника позивача та відповідача.

Ухвалою суду від 08 травня 2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 03 червня 2020 року, викликано до судового засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також зобов`язано територіальний сервісний центр № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області надати в строк до 03 червня 2020 року відомості щодо продажу транспортного засобу «Volkswagen Bora», 2002-2003 року випуску, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у липні 2019 року та вартості проданого транспортного засобу.

03 червня 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, у судовому засіданні оголошено перерву до 13 години 30 хвилин 07 липня 2020 року для виклику свідків.

Ухвалою суду від 07 липня 2020 року відкладено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 04 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача.

04 серпня 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, у судовому засіданні оголошено перерву до 13 години 00 хвилин 21 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідача.

Судове засідання, призначене на 13 годину 00 хвилин 21 вересня 2020 року, не відбулось у зв`язку з відрядженням судді та було відкладене на 13 годину 00 хвилин 05 жовтня 2020 року.

05 жовтня 2020 року у зв`язку з неявкою через поважні причини представника позивача розгляд справи відкладено до 28 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Зауважив, що вони з відповідачем до реєстрації шлюбу проживали у цивільному шлюбі два роки, вели спільне господарство, він працював як до шлюбу, так і в його період, отримував окрім заробітної платні пенсію та дивіденди «Газпрому», тож спірну квартиру в період шлюбу подружжя придбало за спільні кошти. Про те, що відповідач займала грошові кошти начебто для придбання квартири у своєї тітки ОСОБА_4 йому нічого невідомо.

Представник позивача ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась за невідомою суду причиною, проте, позивач вважав можливим розглянути справу за її відсутності. Будучи присутньою раніше в судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наголосивши, що сторони придбали спірну квартиру під час шлюбу, обидва отримували доходи, тож мають рівні права спільної сумісної власності на цю квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, оскільки спірну квартиру було придбано виключно за кошти, отримані від продажу автомобіля, що належав ОСОБА_2 , та кошти, які вона зайняла у своєї тітки ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з територіального сервісного центру про вартість проданого автомобіля та показаннями свідка ОСОБА_4 . Відповідач повідомила, що вартість квартири складала 8 000 доларів США, тож 17 жовтня 2019 року вона разом з позивачем зайняла у ОСОБА_4 5 000 доларів США, проте цю угоду вони ніяким чином не оформлювали. В день укладення договору купівлі-продажу 08 листопада 2019 року відповідач передала покупцю 5 000 доларів США (гроші, які зайняла у ОСОБА_4 ), а за два тижні до цього ОСОБА_2 передала покупцю 3 000 доларів США (гроші від продажу її власного автомобіля), про що було складено відповідну розписку. Після придбання квартири подружнє життя у сторін не склалось, тож з 22 листопада 2019 року вони припинили спільне проживання і ОСОБА_2 звернулась з позовом про розірвання шлюбу, який 17 січня 2020 року було задоволено. Крім того, відповідач зауважила, що вона в оговорені строки повернула лише 2 000 доларів США ОСОБА_4 , у зв`язку з чим остання звернулась до неї з позовом про стягнення грошових коштів.

Представник відповідача ОСОБА_3 наголосив, що з наданих позивачем доказів на підтвердження отримання доходів не вбачається, що він знімав з карток великі суми грошей, при цьому його доходи слід враховувати лише з моменту офіційного шлюбу, а не за період до укладення шлюбу.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що відповідач доводиться їй племінницею. В березні 2019 року до неї прийшла ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , який розповів, що залишив колишній дружині та дітям будинок та квартиру в ОСОБА_7 , а собі забрав лише автомобіль, казав, що хоче одружитися на її племінниці. Через деякий час вони дійсно одружились, а пізніше знову прийшли вдвох і позивач розповів, що ОСОБА_2 придбала за 3 000 доларів США (від продажу свого автомобіля) квартиру, яку він хотів також купити, але вона була надто дорога. При цьому ОСОБА_1 попросив у свідка зайняти йому 5 000 доларів США, казав, що він швидко все поверне, оскільки отримує в місяць 1 000 доларів США. Наступного дня прийшла ОСОБА_2 за грошима, але свідок відмовилась давати гроші. Але наступного дня свідок прийшла до відповідача на роботу, де був ОСОБА_1 , який все ж таки вмовив її дати їм гроші. Тож 17 листопада 2019 року ОСОБА_2 за ОСОБА_1 приїхали до свідка додому і вона передала відповідачу гроші, які та перерахувала та віддала ОСОБА_1 , який, схопивши гроші, швидко пішов з квартири, навіть не подякувавши. Пройшло 2 місяці, але свідку ніхто не повертав гроші, тому вона пішла до магазину ОСОБА_2 , де зустріла їх обох та висловила свою претензію щодо неповернення грошей, після чого ОСОБА_1 одразу вибіг з магазину, а ОСОБА_2 пообіцяла повернути гроші. Через два дні свідок побачила ОСОБА_2 з синцями, на що вона пояснила, що її побив ОСОБА_1 через гроші. Наприкінці 2019 року свідок звернулась з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів до суду. До юриста для підготовки позову її відвела ОСОБА_2 , яка заплатила і за його подачу.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для їх розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 липня 2019 року перебували у шлюбі, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 9), який рішенням Артемівського міськрайонного суду від 17 січня 2020 року розірвано, що не заперечуються сторонами.

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 продали ОСОБА_2 квартиру номер АДРЕСА_3 . Продаж здійснено за 80 100 грн, які продавці одержали до підписання цього договору в повному обсязі. (а.с. 4-5).

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 червня 2020 року (а.с. 72-73)

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними за час шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі № 570/4823/15-ц.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України)).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Як установлено судом, часом набуття спірної квартири ОСОБА_2 у власність є 08 листопада 2019 року, а у шлюбі сторони перебували з 02 липня 2019 року по 17 січня 2020 року, тобто, часом набуття будинку у власність є період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі.

Також судом установлено, що передумовою придбання спірної квартири був продаж 23 липня 2019 року за 170 000 гривень належного ОСОБА_2 транспортного засобу VOLKSWAGEN BORA, 2003 року випуску, колір-сірий, кузов НОМЕР_3 , на підставі договору купівлі-продажу № 1442/2019/1578134 (а.с. 81).

Проте, доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , вона на виконання вимог частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України не надала.

При цьому доводи відповідача та її представника про те, що квартиру було набуто лише за кошти, які належали особисто ОСОБА_2 та які вона займала у своєї тітки, є безпідставними, оскільки відповідач не довела належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, тобто вона не спростувала матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя. Сама по собі наявність у ОСОБА_2 коштів від продажу належного їй на праві власності автомобіля за три місяці до купівлі квартири не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартири була придбана нею за ці кошти без надання відповідних доказів.

Одночасно суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_4 та відповідача, що остання начебто 17 жовтня 2019 року займала у свідка 5 000 доларів США для придбання спірної квартири, оскільки, по-перше, нею не надано інших належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів, а по-друге, слід зазначити, що вартість спірної квартири визначена у договорі купівлі-продажу в сумі 80 100 гривень, що станом на день укладення договору еквівалентно 3 267,25 доларів США, при цьому як вбачається з копії розписки ОСОБА_5 , вона 30 вересня 2019 року отримала від ОСОБА_2 3 000 доларів США в якості завдатку за продаж в подальшому квартири АДРЕСА_2 , та одночасно передала ОСОБА_2 оригінали правовстановлюючих документів на квартиру (а.с. 100). Отже, відповідачем не доведено, що кошти в сумі 5 000 доларів США, які вона начебто зайняла у ОСОБА_4 , вона використала саме на придбання спірної квартири.

Також суд не приймає до уваги і доводи представника відповідача, що з наданих позивачем виписок по його картковим рахункам (а.с. 53-59) не вбачається, що він знімав великі суми, з наступних підстав. Так, з наданих позивачем виписок вбачається, що після надходження грошових коштів на рахунки позивача вказані кошти знімались позивачем через банкомати або використовувались для оплати різноманітних послуг та товарів, при цьому відповідачем та її представником не доведено, що всі свої кошти позивач витрачав виключно на особисті потреби, а не на спільні потреби їх сім`ї. До того ж визначення терміну «великі суми» є досить оціночним поняттям, при цьому представником відповідача не наведено, що саме він розуміє під ним. Крім того, суд приймає до уваги надані позивачем копії довідок про отримання ним пенсії за віком, сума якої лише з липня по жовтень 2019 року склала 41 339,40 грн (а.с. 61), що складає половину від вартості спірної квартири, при цьому позивачем доведено суду, що окрім пенсії він отримував ще і заробітну плату, що підтверджується наданими ним копіями довідок з місць роботи та довідок про доходи (а.с. 60, 62-64).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Оскільки в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз`яснено їх права та обов`язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а тому підлягає до задоволення в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири (за кожним), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позовні вимоги повністю.

Визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлено 05 листопада 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання якого: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання якої: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя О.С. Конопленко

05.11.2020