КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», ОСОБА_2 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУ юстиції у місті Києві, ОСОБА_3 про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», ОСОБА_2 , треті особи: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУ юстиції у місті Києві, ОСОБА_3 , в якому просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44929321 від 06.10.2014 року державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві Григорян О.Г.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.10.2014 року в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 753/8703/13, виданого 11.03.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУ юстиції у місті Києві Григорян О.Г. було винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44929321, а саме арешт квартири АДРЕСА_1 .

31.08.2017 року виконавчий лист № 753/8703/13 було повернуто стягувачу згідно ч.9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на сьогоднішній день будь-яка інформація про виконавче провадження за виконавчим листом № 753/8703/13 за боржником ОСОБА_1 в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня. На письмові звернення відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУ юстиції у місті Києві не відповідає.

Позивач вважає, що вказаними діями відповідачі порушують її матеріальні та конституційні права, що й стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року задоволено позов. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 44929321 від 06.10.2014 року державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Києві Григорян О.Г..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що між сторонами не існує спору про право власності або користування на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тому вимоги ОСОБА_1 повинні розглядатись в порядку передбаченому розділом 7 ЦПК України.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що враховуючи відсутність виконавчого провадження відносно ОСОБА_3 на виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби м. Київ, в межах якого було накладено арешт на належну ОСОБА_1 квартиру, наявність вказаного арешту майна порушує її право власності, та позбавляє її можливості вільно розпоряджатися майном.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод : Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу». У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно дост. ст. 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2006 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу Державного реєстру речових прав на рухоме майно, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів рухомого майна зареєстровано обтяження номер 7266582 від 08.10.2014 - арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44929321, виданий 06.10.2014, видавник: Григорян О.Г., відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві.

Відповідно до відповіді від 06.07.2020 Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гнатенко С.М. було повідомлено, що 26.03.2015 державним виконавцем примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження у редакції до 02.06.2016), з огляду на те, що в ході виконання зазначеного судового рішення, згідно довідки (форма № 3), виданий ОСББ «Авангард-Добробут» від 23.02.2015 № 22, встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , та неповнолітні особи - ОСОБА_4 , 2007 р.н., ОСОБА_5 2020 р.н.

Надати більш детальну інформацію щодо вчинення державним виконавцем виконавчих дій та заходів примусового характеру у межах вищезазначеного виконавчого провадження, не виявляється можливим, оскільки відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, виконавче провадження № 44929321 було знищене за закінченням терміну зберігання у 2019 році.

Згідно довідки № 06/03-20/1 від 06.03.2020 року, виданої ПАТ «КАБ «Капітал» 17.07.2015 року на виконання норм договору поруки, ОСОБА_2 виконала кредитні зобов`язання ОСОБА_3 перед ПАТ «АКБ «Капітал» в загальному розмірі 4215463,31 грн. (в повному обсязі). Таким чином, починаючи з 17.07.2015 року станом на сьогодні у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутня заборгованість перед ПАТ «АКБ «Капітал».

Згідно заяви від 05.03.2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавської М.А., ОСОБА_2 підтвердила факт виконання в повному обсязі ОСОБА_3 своїх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 62-к.02/31/07/09 від 31.07.2009 року переді нею як поручителем, що виконав зобов`язання боржника за договором поруки № 20-08/2014-п від 29.12.2014 року. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунку за вказаними договорами ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 не має.

Встановлено, що державний виконавець постанови про стягнення виконавчого збору не виносив.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки за основним боргом повністю сплачена заборгованість, виконавчий лист у вказаном виконавчому провадженні повернутий, а тому власник у відповідності до вимог ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не існує спору про право власності або користування на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тому вимоги ОСОБА_1 повинні розглядатись в порядку передбаченому розділом 7 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позови про зняття майна з-під арешту майна боржика підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2020 року у справі №640/23588/19. Крім того, порушується право позивача щодо розпорядження власністю, саме за наявності обтяження внесеного в реєстр.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 391 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «04» листопада 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко