ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 641/6562/19

провадження № 22ц/818/3913/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2020 року в складі судді Григор`єва Б.П.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка не приватизована та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс».

Вказала, що у зазначеній квартирі також зареєстрований її син ОСОБА_2 , який більш ніж 10 років у цій квартирі не проживає, власні речі не зберігає, за комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться. В користуванні квартирою йому перешкод ніхто не чинив та не чинить.

Зазначила, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, а її прибуток складає лише мінімальну пенсію, тому вона не має змоги сплачувати за комунальні послуги. Крім того, вона важко хворіє та не може отримати субсидію, оскільки для цього їй необхідно надати до уповноваженого органу документи її сина, яких вона не має.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Вважала, що позивачкою не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи відповідача, інформації щодо не перебування його на строковій військовій службі. Також, зазначила, що позивачкою не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а надані докази не є достатніми для задоволення позову; що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушує його конституційне право на житло.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

16 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшло клопотання (пояснення) про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивачки ОСОБА_1 .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідки про склад сім`ї) від 23 серпня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 14).

З повідомлення про сплату комунальних послуг від 10 червня 2019 року вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи. Є наявна заборгованість зі сплати комунальних послуг (а. с. 6).

З відповіді начальника Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 22 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 до відділу поліції та до Єдиного контактного центру поліції «102» не звертався (а. с. 43).

З відповіді Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 22 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в установах виконання покарань не утримувався та не утримується на даний час (а. с. 44).

Як вбачається з відповіді Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 04 грудня 2019 року, відповідно до наявних інформаційних ресурсів ОСОБА_2 не значиться фізичною особою - підприємцем, директором, засновником суб`єктів господарювання, що знаходяться на обліку в органах державної податкової служби Харківської області. Відомості про доходи ОСОБА_2 за 2019 рік відсутні (а. с. 59, 60).

З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також вбачається, що ОСОБА_2 не є фізичною особою-підприємцем (а. с. 82-83).

Як вбачається з відповіді Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікаря № 3» від 04 грудня 2019 року, ОСОБА_2 , 1981 року народження, станом на 02 грудня 2019 року на стаціонарному лікуванні не перебуває (а. с. 61-а).

З відповіді Державної прикордонної служби України від 01 квітня 2020 року вбачається, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», відомостей про перетинання державного кордону громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 24 березня 2015 року по 23 березня 2020 року в базі даних не виявлено (а. с. 91).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 повідомили, що відповідач у квартирі разом з позивачкою не мешкає тривалий час, приблизно з 2002 року. Відомостей про нього у позивачки немає, його речей в квартирі також немає.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 померла.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована, у ній зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 .

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі понад десять років, за комунальні послуги не сплачує, житлом не цікавиться.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж півроку не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Показання свідків, допитаних судом першої інстанції, не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки вони у вказаній квартирі не мешкали та не мешкають, обставини щодо не проживання у ній відповідача їм відомі зі слів позивачки.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні були бути надані позивачкою. Однак, жодного належного письмового доказу в обґрунтування позову ОСОБА_1 не надано.

Зокрема, матеріали справи не містять належних доказів не проживання відповідача за місцем реєстрації, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідача про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання або інших належних доказів такого не проживання останнього у спірному житлі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/8007/17, провадження № 61-2577св19.

Під час вирішення питання про втрату відповідачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачкою суду не надано.

Враховуючи викладене, наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він періодично був відсутній у спірній квартирі, оскільки працював на будівництві в різних містах країни. Його мати знала про це. Він періодично її навідував, відсилав кошти для сплати комунальних платежів. Останні роки його мати тяжко хворіла, тому він не міг тривалий час знаходитися на будівництві. Наразі він проживає в спірній квартирі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність тверджень позивачки про не проживання ОСОБА_2 понад шість місяців у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з тим, як вбачається з наданої відповідачем копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30 вересня 2020 року, позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з вимогами частин 1 та 3 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Виходячи з викладеного, встановивши, що позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після ухвалення оскаржуваного заочного рішення суду; враховуючи, що предмет спору, а саме право квартиронаймача на визнання інших зареєстрованих осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, нерозривно пов`язаний з особою померлої, отже, спірні правовідносини не допускають правонаступництва; встановивши необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2020 року із закриттям провадження у даній справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 377, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 червня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.