ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 510/2031/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2413/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представник відповідачів - ОСОБА_5 ,

треті особи - ОСОБА_6 , Ренійська міська рада Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року, постановлене під головуванням судді Сорокіна К.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 ,Ренійська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, поновлення становища, яке існувало до порушення прав та стягнення матеріальної і моральної шкоди

Позовні вимоги мотивовано тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:02:004:0170, що підтверджується державним актом від 15 листопада 2010 року. Відповідач ОСОБА_3 є суміжним користувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,де його батько ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність з ремонту транспортних засобів та виробництву дров. 13 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_4 самовільно зняв межовий паркан - сітку «рабицю» з бетонними стовпами, розбив відмостку її гаражу, та поклав дрова під стіну гаражу на території її земельної ділянки. 05 жовтня 2016 року межі земельної ділянки позивачки були відновлені, однак відповідач розбив один межовий знак. Відповідачі добровільно не відновлюють межі земельної ділянки та усуваються від встановлення добросусідських відносини, незаконно користуються частиною її земельної ділянки. Зазначеними діями відповідачів, їй завдана матеріальна шкода у розмірі 3 100 грн., яка складається з: 600 грн. - оплата послуг за відновлення меж земельної ділянки та 2 500 грн. - оплата послуг МБТІ за складання технічного паспорту на будинок. Внаслідок протиправних дій відповідачів, вона зазнала моральних страждань, порушився звичайний спосіб та якість життя; неодноразово приїздила швидка допомога; стрес, який вона пережила суттєво впливає на її здоров`я, чим завдана їй моральна шкода у розмірі 3 000 грн.

На підставі наведеного, позивачка просила суд:

-зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки, що належить їй, та відновити межі земельної ділянки у відповідності з державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 листопада 2010 року, шляхом звільнення земельної ділянки,

-зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновити становище, яке існувало до порушення права, шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить їй на праві приватної власності;

-стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 3100 грн.;

- стягнути на її користь моральну шкоду з ОСОБА_4 у розмірі 2 000 грн., з ОСОБА_3 - 1 000 грн. (т.1 а.с.1-4, 92-96, 147-152).

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість (т.1 а.с.202).

Третя особа ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Третя особаРенійська міська рада Одеської області свого ставлення до позовних вимог не висловила та просила розглянути справу у відсутності її представника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (т.1 а.с.232-235).

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_1 , частини земельної ділянки, загальною площею 0,0928 га, та відновити межі земельної ділянки у відповідності з наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 листопада 2010 року, серія ЯК № 488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170), шляхом звільнення земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновити становище, яке існувало до порушення права, шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить ОСОБА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 600 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду по 500 грн. з кожного.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважав доведеними вимоги в частині усунення перешкод у користуванні власністю та поновлення становища, яке існувало до порушення; визнав необґрунтованими вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 2 500 грн. (за виготовлення технічного паспорту на будинок) та з урахуванням принципу розумності та справедливості встановив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів, на рівні 500 грн. з кожного.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року заяву представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (т.2 а.с.1-6).

В обґрунтування вимог представник послався на те, що судом першої інстанції під час винесення рішення суду не враховано, що:

-межі земельної ділянки, що належить позивачці, не були закріплені межовими знаками, що визнала в судовому засіданні позивачка, тому вимоги про поновлення меж земельної ділянки, які ніколи не встановлювались, є безпідставними як і подальші похідні від цього позовні вимоги;

-акт від 05 жовтня 2016 року про відновлення в натурі меж земельної ділянки не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, яку суд першої інстанції не застосував;

-неприйняття до спільного розгляду зустрічного позову відповідачів про визнання державного акту позивачки недійсним та його скасування призвело до неправильного вирішення справи, оскільки обставини, встановлені судовим рішення, щодо неправомірності складання державного акту без встановлення меж земельної ділянки були б підставою для відмови у позові ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість її доводів (т.2 а.с.60-68).

Відповідачі, їх представник та треті особи в судове засідання, призначене на 03 листопада 2020 року, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з карантином та бажанням особисто приймати участь у розгляді справи, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за правилами ч.ч.3,4 ст.212 ЦПК України не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника, які прийняли участь у розгляді справи в режимі відеоконференціі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0928 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом серії ЯК № 488282 від 15 листопада 2010 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна білянка) (т.1 а.с.5 зворот-6).

На зазначеній земельній ділянці розташовані житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, власниками яких є позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_7 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , на земельній ділянці загальною площею 1311 кв.м. на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 квітня 2011 року у справі № 2-533/2011 року.

На час звернення до суду на зазначеній земельній ділянці розташовані ангар, заготівля дров та огород (т.1 а.с.14).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб відповідач ОСОБА_4 є підприємцем, а відповідач ОСОБА_7 припинив підприємницьку діяльність з 07 вересня 2012 року.

Земельні ділянки сторін є суміжними та на межі був встановлений межовий паркан - натягнута сітка з бетонними стовпами.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_4 без погодження із ОСОБА_1 зняв межовий паркан довжиною 12 метрів позаду гаражу, що їй належить, куди складає дрова, вважаючи, що межа між земельними ділянками його сина та позивачки проходить по стінці гаражу останньої.

З метою урегулювання спору позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до органів поліції, прокуратури та міської ради (т.1 а.с.7-14,17-19).

05 жовтня 2016 року межі земельної ділянки позивача були у встановленому законом порядку відновлені в натурі та закріплені межовими знаками (т.1 а.с.15). За послуги з відновлення меж позивачем сплачено 600 грн. (т.1 а.с.211).

Після цього ОСОБА_4 повторно демонтував межовий паркан, що він не заперечував, будучи опитаний працівником поліції у жовтні 2016 року (т.1а.с.214-215).

Сторони не заперечували проти зазначених обставин.

Мотиви, з який виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.152 Земельного Кодексу України (далі -ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За нормами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає користуванню та розпорядженню ним своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власникові в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 у справі № 924/1220/17.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 у справі № 926/3881/17.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Правовий висновок такого змісту викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17.

Відповідно до ч.1ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічна норма міститься у ст.120 ЗК України.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Отже, відповідач ОСОБА_3 , ставши власником будинку АДРЕСА_2 ,є землекористувачем земельної ділянки, на якій розміщений будинок.

За нормами діючого законодавства землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Позивачем доведено, що вона є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.5 зворот-6).

Межі її земельної ділянки були встановлені в натурі, про що складено відповідний акт від 08 квітня 2010 року (т.1 а.с.16).

Крім того, 05 жовтня 2016 року межі земельної ділянки були відновленні в натурі та закріплені межовими знаками в кількості 7 штук, про що складено відповідний акт (т.1 а.с.15).

Схема земельної ділянки із зазначенням розміру, конфігурації земельної ділянки, що міститься у розбивочному кресленні перенесення проекту в натурі при відновленні меж відповідає плану меж земельної ділянки, що міститься у державному акті та кадастровому плані земельної ділянки (т.1 а.с.6, 15 зворот).

На межі земельних ділянок сторін був встановлений межовий паркан, що представляв собою бетонні стовпчики між якими натягнута сітка «рабиця», встановлений позаду стіни гаражу позивачки.

Матеріали справи не містять документ, на підставі якого виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , якою користується відповідач для обслуговування будинку, що належить йому на праві власності.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_4 самовільно убрав межовий паркан між земельними ділянками, довжиною 12 метрів, розбив відмостку гаража позивачки та відповідачі безпідставно користуються частиною її земельної ділянки, складаючи під гараж позивачки дрова. В подальшому, після відновлення позивачкою 05 жовтня 2016 року меж земельної ділянки в натурі, які були закріплені межовими знаками, відповідач ОСОБА_4 повторно демонтував паркан.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи документами та фотокартками, зокрема т.1 а.с.7,8,10,13,14,17,20-45,213,214.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

На підставі зазначеного, не зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_3 , який є власником будинку та землекористувачем земельної ділянки, двічі самочинно демонтував межовий паркан, саме він, поряд із відповідачем ОСОБА_4 , є належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні спірною частиною земельної ділянки шляхом її звільнення.

Отже, позивачка довела, що вона є власником спірної частини земельної ділянки і що діями відповідачів, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується її право власності, тому відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що її позов в частині усунення перешкод у користуванні спірною частиною земельної ділянки шляхом її звільнення підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки у справі відсутні будь-які докази, що підтверджують факти пошкодження відповідачами бетонної відмостки гаражу позивачки та здійснення самовільних дій відповідачем ОСОБА_3 щодо демонтажу паркану, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить ОСОБА_1 ; стягнення з ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди підлягає скасуванню, із відмовою позивачці у задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що за послуги з відновлення меж позивачкою сплачено 600 грн., які підлягають відшкодуванню (т.1 а.с.211).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 300 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 600 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправної поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Враховуючи наведені вище обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що протиправними та самовільними діями відповідача ОСОБА_4 позивачці завдано моральну шкоду. Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення в цій частині є безпідставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 500 грн. позивачкою не оскаржено, воно в цій частині підлягає залишенню без зміни.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості поновлення меж земельної ділянки, які ніколи не встановлювались, є не обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Отже, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що межі земельної ділянки позивачки під час приватизації були встановлені в натурі, що підтверджується актом від 08 квітня 2010 року, відновленні 05 жовтня 2016 року (т.1 а.с.15,16).

Державний акт на земельну ділянки був виданий позивачці компетентним органом відповідно до вимог чинного законодавство та є чинним.

Представником відповідачів не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, що межі земельної ділянки позивачки не були встановлені.Зазначені доводи не підтверджені матеріалами справи та спростовані встановленими судами обставинами.

Доводи апелянта, що акт від 05 жовтня 2016 року про відновлення в натурі меж земельної ділянки не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, яку суд першої інстанції не застосував, не заслуговують на увагу, оскільки процедура відновлення меж проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Зокрема, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснювалось на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою, з огляду на аналіз планів земельної ділянки (т.1 а.с.6, 15 зворот). Зазначене узгоджується із ч.1 ст. 107 ЗК України. Вказаний акт не спростований відповідачами належними та допустимими доказами.

Натомість відповідачами не підтверджено свої права на спірну частину земельної ділянки.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року в частині зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди, стягнення з ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 в частині стягнення матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користьОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 600 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у позові в частині:

-зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу;

-стягнення з ОСОБА_3 матеріальної та моральної шкоди.

Заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року в частині зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_1 частини земельної ділянки, відновлення межі земельної ділянки у відповідності з наявним державним актом на право власності на земельну ділянку шляхом звільнення земельної ділянки та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: