Справа № 473/584/20
РІШЕННЯ

іменем України

"29" жовтня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання Гаврилової І.С.

за участю: позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення будівель

встановив

В лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позов, позивач вказує, що він з відповідачем перебував у шлюбі, який було розірвано 28.10.2014 року. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 24.11.2014 року житловий будинок АДРЕСА_2 був визнаний спільним майном подружжя і проведено поділ спільного сумісного майна шляхом визнання за кожним з подружжя по Ѕ частки.

Після розірвання шлюбу позивач за особисті кошти та власними силами зробив реконструкцію самовільно побудованої літньої кухні, в результаті чого виник новий об`єкт нерухомості житловий будинок М-1, побудував господарські будівлі і споруди у відповідності до будівельного паспорта.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 не визнає його право власності на житловий будинок під літерою М-1 та господарські будівлі, які побудовані ним після розірвання шлюбу, позивач звернувся до суду за захистом свого права.

Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

12 березня 2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову з підстав того, що вказана будівля була побудована під час їх шлюбу, а тому вона також є спільною сумісною власністю подружжя та була розподілена між ними рішенням суду від 24.11.2014 року.

12 березня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 подана зустрічна позовна заява про знесення будівель. В позові відповідач просила усунути перешкоди у користуванні будинковолодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом знесення вбиральні В-1, літнього душу Г-1, сараю І-1, літньої кухні (альтанки) П-1, сараю Т-1.

26 березня 2020 року позивачем ОСОБА_1 подана відповідь на відзив на позовну заяву та відзив на зустрічну позовну заяву

Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення будівель до спільного розгляду з первісним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Саннікова Н.Г. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Разом з тим заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 оскільки вважали, що доказів порушення її прав та законних інтересів суду не надано, не зазначено яким чином порушуються права відповідача саме побудовою спірних будівель, не надано доказів самочинної забудови належної відповідачці земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Вуїв О.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали у повному обсязі, зазначаючи, що вказаний житловий будинок М-1 був побудований під час шлюбу, а тому також є спільною сумісною власністю подружжя. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених відповідачем у зустрічній позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.02.1983 року по 28.10.2014 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 листопада 2014 року по справі № 473/4746/14-ц було визнано майно : житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку (кадастровий номер :08:017:0010, загальною площею 0,0720 га), що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано за кожним права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до ст..356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 06.04.2017 року зареєструвала 1/2 частку в спільній частковій власності на житловий будинок загальною площею 82 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , який складався з житлового будинку А-1 з господарськими т побутовими будівлями і спорудами: гараж Б-1, погріб Б-1 п/д, вбиральня В-1, літній душ Г-1, навіс Л-1, Н-1, О-1 (некапітальні споруди) , споруда №1, ворота №2,3, огорожа №4, самовільно побудовані літня кухня М-1.

В свою чергу ОСОБА_1 зареєстрував 29.01.2018 року свою Ѕ частку у спільній часткові власності на житловий будинок до складу якого входили наступні споруди: житловий будинок за літ А-1 загальною площею 82,0 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; житловий будинок за літ М-1 загальною площею 50,2 кв.м., житловою 33,0 кв.м.; погріб під частиною будівлі за діт. Б-1 п/д; прибудова за літ. А-1; гараж за літ. Б-1; вбиральня за літ В-1; літній душ за літ. Г-1; сарай за літ. І-1; навіс за літ. Л-1; літня кухня за літП-1; сарай за літ.Т-1; огорожа та споруди: №1-№6.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 зазначає, що після розірвання шлюбу ним за власні кошти була здійснена реконструкція літньої кухні М-1 під житловий будинок. Після реконструкції житлова площа будинку складає 32,60 кв.м., загальна площа 45,90 кв.м. Крім того ним здійснено будівництво господарських будівель: сараю розміром 12,50 х 5,00 м., душу розміром 1,50х4,00 м., туалету розміром 1,50х4,00 м., альтанки розміром 6,00х3,00., сараю розміром 6,00х2,50 м. Вказане підтверджується будівельним паспортом №02 від 14 січня 2016 року та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, технічним паспортом, який був виготовлений станом на 31.05.2017 року, в якому зазначено рік побудови житлового будинку М-1 2017 рік.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що на час винесення рішення суду від 24.11.2014 року про розподіл майна будівля М-1 вже була збудована, оскільки це була літня кухня, яку в подальшому реконструйовано в житловий будинок. На підтвердження своїх заперечень, відповідач надала технічний паспорт, який був виготовлений станом на 19 листопада 2014 року, в якому зазначено рік побудови літньої кухні М-1 - 2005 рік.

Також на підтвердження заперечень відповідача в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які в судовому засіданні пояснили, що спірна літня кухня була збудована під час спільного життя сторін, використовувалася під житло та в ній поживали батьки позивача ОСОБА_1 .

Крім того в судовому засіданні була досліджена інвентарна справа № 9604 по інвентаризації будівель домоволодіння АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що самовільно побудована літня кухня М-1 площею 50,1 кв.м. використовується під житло. Рішенням виконкому Вознесенської міської ради № 222 від 25.08.1987 року було дозволено ОСОБА_1 будівництво літньої кухні площею 10 кв.м. Також, відповідно до відповіді Вознесенського управління з експлуатації газового господарства від 23.03.2015 року № 13/295 згідно наряду допуску № 1518 від 30.11.2005 року було встановлено додаткове газоспоживаюче обладнання в приміщенні літня кухня.

Згідно з положеннями ст.380 ЦК житловий будинок як об`єкт права власності це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок нерозривно пов`язаний із землею та іншим нерухомим майном, і тому право власності на житловий будинок містить додаткові будівлі як складники одного об`єкта.

Однак враховуючи те, що вказана будівля була в подальшому сторонами самовільно реконструйована під житловий будинок, то на час розподілу майна подружжя вказана будівля не увійшла до складу майна, що підлягало поділу. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Вказане дає підстави суду вважати, що приміщення літньої кухні М-1 було збудоване під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому не може вважатися особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

В подальшому позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу в 2016 році зареєстрував реконструкцію літньої кухні М-1 під житловий будинок та ввів в експлуатацію побудовані ним господарські будівлі сарай, душ, туалет, альтанку та сарай.

Вказані будівлі збудовані на земельній ділянці площею 0,0720 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та є спільною частковою власністю позивача ОСОБА_1 , якому належить Ѕ частка та відповідачу ОСОБА_3 , якій також належить Ѕ частка земельної ділянки.

Відповідно до ст..385 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що їхньою частковою власністю.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 без згоди співвласника земельної ділянки ОСОБА_3 було здійснено будівництво господарських будівель і споруд вбиральні В-1, літнього душу Г-1, сараю І-1, літньої кухні (альтанка) П-1, сараю Т-1, які були введені в експлуатацію 16.02.2016 року.

Обгрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що вказані господарські споруди, які були побудовані позивачем після розірвання шлюбу є самочинним будівництвом, а тому підлягають знесенню, оскільки порушують її право власності на земельну ділянку на якій вони побудовані.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, будівництво позивачем ОСОБА_1 вказаних господарських будівель і споруд вбиральні В-1, літнього душу Г-1, сараю І-1, літньої кухні (альтанка) П-1, сараю Т-1, було здійснено у відповідності до будівельного паспорту №02 від 14 січня 2016 року та в подальшому відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта було прийнято в експлуатацію, то такі споруди не можна вважати самовільно збудованим нерухомим майном.

Гарантоване ст.55 Конституції право на захист можливе лише в разі порушень. Тому логічною вимогою є обґрунтування такого порушення. Отже, воно має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване в законах. Аналогічну ідею закріплено в ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Способи захисту права це передбачені законом дії, безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності щодо захисту прав.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що зустрічний позов відповідача ОСОБА_3 про знесення самовільних господарській будівель не може бути задоволений, оскільки вказані будівлі не є самочинним будівництвом в розумінні ст..376 ЦК України. Крім того в судовому засіданні не було підтверджено належними та допустими доказами порушення прав відповідача ОСОБА_3 , як власника земельної ділянки, на якій побудовані господарські будівлі та споруди.

Отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та відмову в зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення будівель.

Відповідно до ст..133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст..137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст..141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, однак відповідачем ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги, квитанцією до прибуткового ордеру та розрахунком вартості правничої допомоги, то вказані витрати покладаються на позивача ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 223 ЦПК України, суд

ухвалив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , адреса фактичного проживання АДРЕСА_3 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 5500 гривень.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення будівель відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2020 року.

Суддя М.М. Ротар