Справа № 700/1068/19
Провадження № 2/700/71/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Яценко Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Бондарчук Т.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу №700/1068/19 (провадження №2/700/71/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду 16.10.2019 року з позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.10.2019 року, головуючим суддею у справі призначено Бесараб Н.В.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 11.03.2020 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Токар О.М. про відвід судді у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.03.2020 року, головуючим суддею у справі призначено Яценко Г.М.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 16.03.2020 року, суддею Яценко Г.М. прийнято до свого провадження цивільну справу №700/1068/19 (провадження №2/700/71/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що обіймаючи посаду заступника голови Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 йому стало відомо про розповсюдження щодо його, ОСОБА_3 недостовірної інформації шляхом її надання та розміщення в інтернет мережі «www.facebook.com» на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_13) (яка має мінімум 680 читачів) від 09.10.2019 року о 21:50 год під заголовком «Заступник голови Лисянської районної державної адміністрації ОСОБА_4 , перед ймовірним звільненням, намагався скасувати державну реєстрацію православної парафії у селі Бужанка, після чого як парафіяни прийняли рішення на загальних зборах у лютому перейти з підпорядкування Московського патріархату до Православної Церкви України. Поїхав у м.Черкаси, ходив по кабінетах, але зазнав фіаско, тепер зайнявся цькуванням колеги на роботі!. До вказаного заголовку було додана інформація від 02.10.2019 року авторство ОСОБА_2 на нібито ім`я голови Черкаської обласної адміністрації у якій зазначається зокрема, що «…скільки вже заступник Лисянської РДА ОСОБА_1 буде переслідувати та проявляти цю свою не зрозумілу увагу з його боку стосовно мене? Ця людина НАМАГАЄТЬСЯ ФІЗИЧНО МЕНЕ ЗАЧЕПИТИ, НАМАГАЄТЬСЯ НАВМИСНО МЕНЕ ШТОВХНУТИ в коридорах, на східцях та в інших місцях. …З його боку стосовно мене іде насильство…», чим відповідачем було порушено позивача немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, від позивача 20.11.2019 року надійшла заява про доповнення позовних вимог де позивач зазначив, що після подачі ним позовної заяви про захист честі та гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, йому стало відомо про розповсюдження відповідачем ОСОБА_2 недостовірної інформації шляхом її поширення в Черкаській обласній громадській - політичній газеті « Новий дзвін » від 17.10.2019 року (198) тираж 6500 примірників, де було опубліковано інтерв`ю з ОСОБА_2 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в якій зазначається: «…цей керівник не дає мені проходу: намагається штовхнути в коридорі, на східцях, принизити будь-яким способом. Поведінку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 розцінює як цілеспрямоване насильство і терор, та вимагає припинення цькування і приниження; Тобто впевнена вона, так триватиме і далі, тим паче, що після недавнього розміщення її звернення у Фейсбук, погрози «розібратися» з нею лише посилилися…». Крім того, це ж інтерв`ю ІНФОРМАЦІЯ_8 опубліковано на електронному сайті Черкаської обласної громадсько-політичної газети « Новий дзвін » - « Вісті Черкащини » за посланням ІНФОРМАЦІЯ_9 , де було переглянуто 3943 рази, а також поширено в мережі Фейсбук на сторінці «Лисянська громада» від ІНФОРМАЦІЯ_8 о 20:05, де було написано понад 100 коментарів образливого по відношенню до позивача змісту, чим відповідачем було порушено позивача немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Позивач вважає, що поширюючи неправдиву інформацію, відповідач мала на меті опорочення честі і гідності та ділової репутацію, за місцем роботи. Після поширення вказаної інформації, відповідач створила негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих та колег порушивши його честь.

У відповідності до ст.23 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 20 000,00 грн та пов`язує з душевними стражданнями та хвилюванням.

З огляду на викладене, норми ст.ст. 21,28, 32 Конституції України, ст.ст. 23, 277 ЦК України, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог позивач просив:

- визнати недостовірними та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 (адреса мешкання: АДРЕСА_1 ) інформацію поширену відповідачем ОСОБА_2 (адреса мешкання: АДРЕСА_2 ) розміщену в соціальній мережі « www.facebook.com » на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 від ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме: «…скільки вже заступник Лисянської РДА ОСОБА_1 буде переслідувати та проявляти цю свою не зрозумілу увагу з його боку стосовно мене? Ця людина НАМАГАЄТЬСЯ ФІЗИЧНО МЕНЕ ЗАЧЕПИТИ, НАМАГАЄТЬСЯ НАВМИСНО МЕНЕ ШТОВХНУТИ в коридорах, на східцях та в інших місцях. …З його боку стосовно мене іде насильство…»;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 адреса мешкання: АДРЕСА_2 ) спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом опублікування в соціальній мережі «www.facebook.com» на своїй сторінці та на сторінці користувача, зареєстрованого під іменем « ІНФОРМАЦІЯ_2 », інформацію наступного змісту «Поширена мною, ОСОБА_2 , інформація про ОСОБА_1 в соціальній мережі « www.facebook.com » на сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 »( ІНФОРМАЦІЯ_3 від ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме: «…скільки вже заступник Лисянської РДА ОСОБА_1 буде переслідувати та проявляти цю свою не зрозумілу увагу з його боку стосовно мене? Ця людина НАМАГАЄТЬСЯ ФІЗИЧНО МЕНЕ ЗАЧЕПИТИ, НАМАГАЄТЬСЯ НАВМИСНО МЕНЕ ШТОВХНУТИ в коридорах, на східцях та в інших місцях. …З його боку стосовно мене іде насильство…» є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності. Принижує честь, гідність та ділову репутацію громадянина та заступника голови Лисянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 ;

- визнати недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 (адреса мешкання: АДРЕСА_1 ) інформацію поширену відповідачем ОСОБА_2 (адреса мешкання: АДРЕСА_2 ) розміщену в Черкаській обласній громадсько-політичній газеті «Новий дзвін» від 17.10.2019 року №42 (198) (тираж 6500 примірників, реєстраційне свідоцтво ЧС № 978 - ПР, індекс 86790, засновник ОСОБА_9 , редактор ОСОБА_11, адреса АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_1 ) та аналогічну інформацію на офіційному сайті газети - « Вісті Черкащини » від ІНФОРМАЦІЯ_8 за посланням ІНФОРМАЦІЯ_9 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » в якій зазначається: «…цей керівник не дає мені проходу: намагається штовхнути в коридорі, на східцях, принизити будь-яким способом; Поведінку ОСОБА_10 розцінює, як цілеспрямоване насильство і терор, та вимагає припинення цькування і приниження; Тобто. Впевнена вона, так триватиме і далі, тим паче, що після недавнього розміщення її звернення у Фейсбук, погрози «розібратися» з нею лише посилилися…»;

- зобов`язати відповідача - ОСОБА_2 (адреса мешкання: АДРЕСА_2 ) спростувати вказану поширену нею недостовірну інформацію шляхом її опублікування за власний рахунок в Черкаській обласній громадсько-політичній газеті «Новий дзвін» (реєстраційне свідоцтво ЧС № 978 - ПР, індекс 86790, засновник ОСОБА_9 , редактор ОСОБА_11, адреса вул. Соборна, 30 м. Тальне, Черкаська область, тел. НОМЕР_1 ) та на офіційному сайті газети «Вісті Черкащини» ІНФОРМАЦІЯ_10 , інформації наступного змісту: «Поширена мною, ОСОБА_2 , інформація про ОСОБА_1 в Черкаській обласній громадсько-політичній газеті «Новий дзвін» від 17.10.2019 №42 (198), а саме: «Керівник Лисянського району роками займається цькуванням підлеглої; цей керівник не дає мені проходу: намагається штовхнути в коридорі, на східцях, принизити будь-якими способами. Поведінку ОСОБА_10 розцінює як цілеспрямоване насильство і терор, та вимагає припинення цькування і приниження; Тобто впевнена вона, так триватиме і далі, тим паче, що після недавнього розміщення її звернення у Фейсбук, погрози «розібратися» з нею лише посилилися…» є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності. Принижує честь, гідність та ділову репутацію громадянина та заступника голови Лисянської районної державної адміністрації ОСОБА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн моральної шкоди.

Представник відповідача адвокат Токар О.М., 08.11.2019 року звернулася до суду із відзивом на позовну заяві, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю, стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 понесені витрати на оплату правової допомоги у розмірі 8700 гривень.

Позивач, 12.11.2019 року подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що у відзиві відповідач не спростовує, а навпаки підтверджує, що відповідач є автором недостовірної інформації яку вона намагається замаскувати під нібито лист голові Черкаської обласної адміністрації. Крім того, позивачем додано до відповіді ксерокопію газети Черкаської обласної громадсько-політичної газети «Новий дзвін» від 17.10.2019 року №42 (198) та фотокопію статті на сайті «Вісті Черкащини» від ІНФОРМАЦІЯ_8.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідачу судове засідання не з`явилася про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із участю у іншій справі.

Позивач заперечував щодо задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки підстави вказані у клопотанні представником відповідача не є поважними.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних для розгляду справи без участі відповідача та її представника.

Враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача та його представника, суд, керуючись п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, ухвалив про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи на іншу дату та про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимогами ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтями 3, 28 Конституції України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно з положеннями статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно з положень частин 1-3 ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1, 2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний Суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Враховуючи наведене слід зазначити, що відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я facebook/соm є приватним доменним іменем другого рівня в домені com, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook/com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.

Аналогічна позиція є висловлена в постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 439/1469/15-ц, від 28.02.2018 року у справі № 347/1525 14- ц та від 01.02. 2018 року у справі № 461/6366/15-ц, від 21.03.2019 року справі № 368/655/17.

Враховуючи наведені обставини слід зазначити, що мережа Facebook є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Оскільки, інтернет мережа мережа Facebook при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, законодавець, з урахуванням принципу диспозитивності, поклав саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Частино 2 ст.50 ЦПК України передбачено участь у справі кількох позивачів і(або)відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1)предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2)права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно ч. 3 ст. ст. 51 ЦПК України після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Однак, позивач не скористався правом визначеним ст. 51 ЦПК України та відповідне клопотання не заявлялося про залучення у якості відповідача власника веб -сайту.

В абзаці 1 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 38 Конституції України.

Як зазначено у роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 21 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Позивачем, як при пред`явленні позову до суду так і під час розгляду справи по суті не вдалось беззаперечно підтвердити, що автором коментаря під публікацією є саме відповідач.

У судовому засіданні, були переглянути докази, надані позивачем, а саме, копію скриншоту здійсненого позивачем із сторінки « www.facebook.com » публікації від ІНФОРМАЦІЯ_7 , зроблений на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та публікації з офіційному сайті газети « Вісті Черкащини » від ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ксерокопію публікації громадсько-політичної газеті « Новий дзвін » від 17.10.2019 року.

Суд вважає, що долучені на сторінці формату А4 фотокопія тексту змісту, вказаного у позові, з копією фото, що є у вільному доступі та скриншоту, який знаходиться в матеріалах справи, не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами. Отже, не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту на сторінці формату А 4 у судовому засіданні, не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення.

Отже, позивачем не доведено, що вказана в позові інформація була розміщена і розповсюджена саме відповідачем, оскільки при створенні групи «Лисянщина на Долонях» адміністратор не ідентифікував свою особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під "правом на спростування" слід розуміти право фізичної особи вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичних осіб шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

У свою чергу, під "правом на відповідь" слід розуміти право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права.

Попри те, що спільним між даними способами захисту є те, що вони мають місце у випадку, коли особисті немайнові права зазнали свого порушення внаслідок поширення інформації, однак, принципова відмінність між відповіддю та спростуванням полягає в тому, що:

1) відповідь передбачає внесення пояснення щодо поширених відомостей, тоді як спростування зводиться до визнання попередньо поширених відомостей неправдивими;

2) відповідь здійснюється особою, стосовно якої були поширені відомості, або членами її сім`ї, тоді як спростування - особою, яка поширила ці неправдиві відомості.

Таким чином, позивач не скористався правом на відповідь та не поширив інформацію, яка б спростувала коментарі під публікацією, як на момент висвітлення коментаря, так і на момент розгляду справи по суті.

Крім того, як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria).

У справі Jerusalem v. Austria суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У рішенні від 10.08.2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v.Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство».

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

У рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, становить основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, надані позивачем роздруківки веб-сторінки в соціальній мережі Facebook, що представлені у вигляді скриншота Інтернет-сторінки групи «Лисянщина на Долонях», не дають можливості ідентифікувати особу, що таку інформацію розмістила.

Враховуючи те, що в соціальній мережі Facebook може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, є достатньо підстав вважати, що створити та підтримувати веб-сторінку в соціальній мережі Facebook, у тому числі шляхом розміщення на ній інформації, може будь-яка особа та враховуючи публічність позивача, який був заступником голови Лисянської районної державної адміністрації та може підлягати критиці з боку громадян, має право на відповідь коментаря, якщо вважає його хибним і надати свою інформацію, обґрунтувавши безпідставність поширених суджень про нього, та враховуючи, що суд вважає коментар - оціночним судженням, особистою думкою того, хто його публікував, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог про визнання недостовірної та спростування відповідачем інформації.

Крім того, слід відзначити, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивач зазначає, що недостовірна, на його думку, інформація була поширена відповідачем ОСОБА_2 в соціальній мережі Facebook на персональній сторінці та на шпальтах газети «Новий дзвін».

При цьому власник цього веб-сайту та редакція газети до участі в справі в якості співвідповідачів не залучалися, відповідних клопотань позивачем не заявлялися.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною первинної вимоги, оскільки моральна шкода є наслідком і компенсацією за порушене право. Оскільки, не доведено факт порушення відповідачем прав позивача, відповідно немає підстав для стягнення моральної шкоди.

Щодо вимог відповідача про стягнення із позивача понесені витрати на оплату правової допомоги у розмірі 8700 гривень, яка не підлягає задоволенню з наступних підстав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст.59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000 та від 30.09.2009 №23-рп/2009.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 87000,00 грн, представником позивача - адвокатом Токар О.М. надано до суду: договір про надання правової допомоги з додатками від 27.10.2019 року та розрахунок від 06.11.2019 року.

Разом з тим, відповідачем не надано квитанції про підтвердженням понесених нею витрат на правничу допомогу.

Отже, вимоги відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача понесені процесуальні витрати не є обґрунтованим, а тому задоволенню не підлягають.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по справі слід віднести за рахунок позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2020 року.

Суддя Г.М.Яценко