Провадження № 22-ц/812/1752/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/4323/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.

із секретарем Андрієнко Л.Д.

переглянувши в апеляційному порядку заяву представника

ОСОБА_1

про відстрочення виконання судового рішення

у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалену 13 серпня 2020 року суддею Темніковою А.О. в приміщенні цього ж суду (дата складання повної ухвали не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто 29 969, 56 доларів США, що складає 812 455,00 грн. кредитної заборгованості, за кредитним договором від 6 серпня 2006 року.

У липні 2020 року представник ОСОБА_1 звернувся з заявою про відстрочку виконання судового рішення. Заявник посилався на те, що при виконанні судового рішення державний виконавець передав на реалізацію іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1 , але такі дії відповідно до Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII, мають бути зупиненими на час дії мораторію.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено, відстрочено виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2017 року до втрати чинності Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII.

В апеляційній скарзі АТ «Райфайзен банк Аваль» просило ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 відмовити. Апелянт посилався на те, що суд безпідставно відстрочив виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з посиланням на оголошений мораторій, оскільки той спрямовано на захист майнових прав позичальників, а не звільнення їх від виконання грошових зобов`язань. До того ж правила статті 435 ЦПК мають певні умови застосування розстрочення виконання судового рішення, які судом не були встановлені та не були враховані. Відстрочення судом виконання судового рішення до втрати чинності Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також не відповідає змісту цього закону та умов його застосування до певних правовідносин.

Правом відзиву на апеляційну скаргу заявниця ОСОБА_1 не скористалась.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та представник АТ «Райффайзен банк Аваль» не з`явились. Від представника банку надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Справу розглянуто за участю представника ОСОБА_1 адвоката Заливчого Я.В.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає. Що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та відстрочуючи виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира підпадає під ознаки нерухомого майна, яке не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) за Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII (далі Закон №1304-УІІ).

Оскільки за змістом пункту 1 Закону №1304-УІІ під час дії мораторію не може бути звернуте стягнення не тільки на іпотечне майно, але й на інше майно боржника (підпункт 2), то виконання судового рішення в повному обсязі залежить від чинності Закону та на час дії цього закону має бути відстрочене.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2017 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 6 жовтня 2006 року №014/08-112/56758 стягнуто 29 969,56 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 812 455,00 грн. (а.с.98-99 том 1).

Постановою приватного виконавця Куліченка Д.О. від 20 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження №57726151 (а.с.116 том 1).

1 грудня 2019 року приватним виконавцем складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 та перебуває в іпотеці банку (а.с 119 том 1).

Державним підприємством «СЕТАМ» призначено електронні торги (лот №426611) арештованого майна квартири АДРЕСА_1 .

В квартирі зареєстрована боржниця ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , 2008 року народження (а.с. 171 том 1).

Питання щодо відстрочення виконання судового рішення регламентовані нормами розділу VІ ЦПК.

Так, частиною 1 статті 435 ЦПК передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може, зокрема, відстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина 2 цієї норми). Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частини 3-5 цієї норми).

Аналогічні положення містить і стаття 33 Закону «Про виконавче провадження».

Аналіз наведених норм свідчить про те, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством (пункт 10 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Поряд з загальними умовами для відстрочення виконання судових рішень, діючим законодавством передбачені і тимчасові заходи у зв`язку з різкими курсовими коливаннями на валютному ринку України, знецінення національної валюти та відсутністю правового регулювання умов і порядку проведення конвертації зобов`язань за договорами споживчого кредиту з іноземною валютою.

Так, відповідно до пункту 1 Закону №1304-VІІ (в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції) протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо: таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, а останній не має у власності інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій, який за змістом є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника), а іншими словами, звертати стягнення на цей предмет.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені як до, так і після прийняття Закону №1304-VІІ, залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, зазначеного у статті 3 цього закону.

Протягом дії Закону №1304-VІІ інші закони з питань забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (пункт 4).

Отже, системний аналіз вищеназваних норм права дає підстави для висновку, що правила статті 435 ЦПК, яка передбачає умови та підстави відстрочення виконання судових рішень, та Закону №1304-VІІ, який передбачає тимчасове зупинення звернення стягнення валютної кредитної заборгованості на предмет іпотеки, регулюють різні правовідносини.

Так, як зазначалось вище, правила статті 435 ЦПК та Закону №1304-VІІ, насамперед, застосовуються за різних умов, які конкретно зазначені в цих нормах.

Крім того, відстрочення виконання судового рішення (стаття 435 ЦПК) застосовуються до будь-яких рішень, які потребують виконання, тоді як Закон №1304-VІІ передбачає зупинення стягнення на предмет іпотеки (застави).

Відстрочення виконання судового рішення за статтею 435 ЦПК може бути ініційоване стороною та здійснюється лише за судовим рішенням. Водночас зупинення звернення стягнення на предмет іпотеки, як то передбачено новою редакцією Закону № 1304-VІІ, передбачене самим законом та судового втручання не вимагає.

Необхідність звернення до суду не може бути обгрунтована тим, що державний (приватний) виконавець при виконанні рішення не застосовує положення Закону №1304-VІІ.

Правомірність дій виконавця в межах виконавчих дій про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо є умови для застосування Закону №1304-VІІ, можуть бути вирішені за правилами розділу VІІ ЦПК (судовий контроль за виконанням судових рішень).

При цьому, боржниця ОСОБА_1 скористалась правом оскарження дій приватного виконавця щодо передачі спірної квартири на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів з посиланням на Закон №1304-VІІ (а.с.189-190 том 1).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 4 листопада 2020 року, дії приватного виконавця з підготовки та подачі до ДП «СЕТАМ» заявки на реалізацію арештованого майна у виконавчому провадженні №57726151 визнано неправомірними. Приватного виконавця зобов`язано не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію майна квартири АДРЕСА_1 до втрати чинності Закону №1304-VІІ (а.с.240-241 том 1).

Отже, питання щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону №1304-VІІ вже вирішено судом у встановленому законом порядку.

Не може бути достатньою підставою для задоволення заяви представника ОСОБА_1 про відстрочення виконання грошового зобов`язання і положення підпункту 2 пункту 1 Закону №1304-VІІ, на що послався суд першої інстанції. Правила цієї норми регулюють можливість звернення стягнення на інше майно боржника після реалізації предмета іпотеки за недостатності отриманих коштів.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на відмінні сфери та умови застосування правил статті 435 ЦПК та Закону №1304-VІІ, та можливість відстрочення виконання судового рішення обґрунтував положеннями Закону №1304-VІІ, судова ухвала не може вважатись законною та обґрунтованою, що є підставою для її скасування з постановленням по справі нової ухвали про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 141 ЦПК стягувач - АТ «Райффайзен Банк Аваль» має право на відшкодування судових витрат судового збору, сплаченого при подачі ним апеляційної скарги, в розмірі 2102 грн.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2020 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 11 грудня 2017 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 2102 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

---------------------------------

Повну постанову складено 5 листопада 2020 року