Справа №472/551/20
Провадження № 22-ц/812/1848/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чаричанським П.О., повний текст якої складено 14 вересня 2020 року, за заявою ОСОБА_1 про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Веселинівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про заміну способу стягнення аліментів ,-

В С Т А Н О В И В

05 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Веселинівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), про зміну способу стягнення аліментів шляхом стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сум.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2020 року вказаний позов залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

02 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про компенсацію судових витрат, посилаючись на те, що оскільки позивач відмовився підтримувати свій позов та просив залишити його без розгляду, за такого понесені нею судові витрати у розмірі 1300 грн., у зв`язку з розглядом цієї справи підлягають стягненню з останнього на її користь.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2020 року в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат відмовлено.

Суд мотивував ухвалу тим, що надані ОСОБА_1 докази на понесення нею витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн. він не бере до уваги, оскільки відсутній договір з адвокатом про надання правової допомоги, відсутній виставлений рахунок за договором і підтвердження його оплати.

Крім того, оскільки представникові позивача було відмовлено у прийнятті позовної заяви про зміну предмету та підстав позову, то відсутні підстави для стягнення судових витрат у розмірі 300 грн., сплачених відповідачем згідно квитанції від 27 липня 2020 року.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначала, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у судовому рішенні не надано належної оцінки доказам на які вона посилалася.

Вказувала, що про понесення нею судових витрат на правничу допомогу було зазначено у відзиві на позовну заяву, а тому припущення суду про можливе віднесення сплачених коштів до іншої справи не відповідає дійсності, так як інші провадження станом на час розгляду справи були відсутні.

У підтвердження отримання правничої допомоги та розрахунку з адвокатом, нею було надано до суду довідку адвоката та зазначено про перерахування 1300 грн. на картковий рахунок адвоката.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі судом не було надано належної оцінки співмірності розміру понесених відповідачем витрат на адвоката з обсягом наданим ним послуг і виконаних робіт, конкретно роботи виконаної адвокатом - консультація та складання відзиву на позов.

Витрати на підготовку заяв по суті справи - подача відзиву підлягають відшкодуванню, оскільки вони відповідають критерію необхідності їх надання згідно з процесуальним законом.

Більш того, стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалено рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.

З врахуванням наведеного просила скасувати ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області та постановити нову, про задоволення заяви про розподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Третя особа - Веселинівський РВДВС своїм правом подання відзиву не скористався.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - Веселинівський РВДВ направив до суду електронною поштою листа про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем понесеною нею судових витрат за розгляд даної справи.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися у повній мірі виходячи з такого.

Відповідно до положень ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 05 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів.

09 червня 2020 року ухвалою цього ж суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного провадження з повідомлення сторін на 30 червня 2020 року на 10.00( а.с.36).

У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи на вказану дату, розгляд справи відкладено на 19 серпня 2020 року на 9.00 год (а.с.59).

17 липня 2020 року від позивача до суду надійшла позовна заява в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України про зміну предмету та підстав позову, а саме позовна заява про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, припинення сплати аліментів на утримання дитини та виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Ухвалою суду першої інстанції від 19 серпня 2020 року у прийнятті вищевказаної позовної заяви відмовлено.

Розгляд справи відкладено на 09 вересня 2020 року (а.с.158,159).

19 серпня 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Венделя О.М. до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду (а.с.166).

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про стягнення на її користь понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 1300 грн. при вирішення питання про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду( а.с.168).

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2020 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про заміну способу стягнення залишено без розгляду за заявою позивача на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України( а.с.171).

Наступною ухвалою суду першої інстанції від 10 вересня 2020 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат відмовлено.

Положення ст.43 ЦПК визначають перелік процесуальних прав учасників справи, зловживання якими ст.44 цього ж Кодексу не допускається.

Серед іншого до прав позивача належить подання заяв та клопотань: позовної заяви, заяви про залишення позову без розгляду тощо.

Згідно зі ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх віднесені витрати на професійну правничу допомогу.

Частина 8 статті 141 ЦПК визначає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

За змістом ч.5 ст. 142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Саме по собі звернення з позовом до суду чи з заявою про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц.

За матеріалами справи на підтвердження понесених відповідачем витрат остання надала до суду:

- довідку за підписом адвоката Труби К.Б. про сплату ОСОБА_1 коштів у розмірі 1000 грн. за надання правової допомоги, а саме: консультації з правових питань, складання відзиву на позовну заяву ( а.с.77);

- квитанцію від 27 липня 2020 року про сплату 300 грн. на картковий рахунок у АТ «ПриватБанк» ОСОБА_3 ( а.с.151);

- квитанцію від 25 червня 2020 року про сплату на картковий рахунок ОСОБА_3 100 грн.( а.с.152).

Разом з тим, положення ст.142 ЦПК обов`язковою умовою визнання за відповідачем права на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, визначають наявність під час розгляду справи необґрунтованих дій позивача.

Наявні у матеріалах справи відомості свідчать про те, що обставини, які б могли підтверджувати про необґрунтованість дій позивача чи зловживання ним процесуальними правами у цій справі відсутні.

Заява відповідача ОСОБА_1 не містить доводів і доказів, які б дали змогу зробити висновок про необґрунтованість дій позивача у справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат, що виключає можливість для задоволення заяви про їх компенсацію із застосуванням ч. 5 ст.142 ЦПК України.

Враховуючи те, що судом не було підтверджено необґрунтованих дій позивача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1300 грн. на користь відповідача.

Оскільки суд першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали зазначеного не врахував, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу з порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на таке, доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, ненадання належної оцінки доказам на підтвердження понесених нею судових витрат, колегія суддів відхиляє як такі, що не впливають на висновок суду про відсутність підстав для задоволення заяви про стягнення понесених витрат на правову допомогу за вказаних у цій постанові підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки колегія суддів погодилась з висновком суду про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 , але виклала інші мотиви, ухвала суду в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2020 року в мотивувальній частині змінити з врахуванням підстав та обставин наведених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.