Єдиний унікальний номер судової справи:490/1517/14-ц
Провадження №22-ц/812/1743/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

09 листопада 2020 року м. Миколаїв Справа № 489/1517/14-ц

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю учасників справи:

- представника позивача ОСОБА_1 ,

- представника відповідача Костенюк М.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Чулупа О.С., у приміщенні цього суду, дата складання повного тексту судового рішення не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи» або Товариство) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

27 січня 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 03 вересня 2003 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 26-СК, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США, які зобов`язувався повертати частинами згідно з умовами договору і графіком.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), яке є правонаступником ЗАТ «Промінвестбанк», укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 01 грудня 2013 року утворилась заборгованість, а саме: за кредитом 15 700, 51 дол. США, що еквівалентно на 01 грудня 2013 року 125 494, 18 грн., за процентами 4 329,75 дол. США, що еквівалентно 34 607, 69 грн., пені 1 712,10 дол. США, що еквівалентно 13 684, 82 грн.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 173 786 грн. 69 коп. заборгованості, а саме: за кредитом 125 494 грн. 18 коп., за процентами 34 607 грн. 69 коп., пені 13 684 грн. 82 коп. та 1 737 грн. 87 коп. судового збору.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором № 26-СК від 03 вересня 2003 року 173 786 грн. 69 коп. заборгованості за кредитним договором, з якої: заборгованість за кредитом - 125 494 грн. 18 коп., заборгованість за відсотками - 34 607 грн. 69 коп., пеня - 13 684 грн. 82 коп., а також 1737 грн. 87 коп. судового збору.

Ухвалою того ж суду від 10 квітня 2019 року залишено без розгляду заяву представника відповідача адвоката Костенюк М.В. про перегляд вищезазначеного заочного рішення.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 травня 2019 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2014 року, справу призначено на 17 червня 2020 року на 17 год. 00 хв.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 , посилалась, як на недоведеність позову, так і сплив позовної давності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна давність спливла у вересні 2013 року, тоді як позивач звернувся з позовом до суду у лютому 2014 року.

У вересні 2020 року Товариство подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи».

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності та не врахував те, що судова практика вищих інстанцій на час звернення до суду створювала у Товариства «легітимні очікування» щодо наявності в нього права нараховувати проценти та пеню за кредитним договором по дату фактичного погашення кредиту відповідачем, та відповідно, тривання позовної давності за його вимогами за загальними правилами обліку позовної давності.

В обґрунтування доводів посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13, в якій Велика Палата відійшла від правового висновку Верховного Суду України у справі №6-2631цс15, за яким усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах позовної давності.

До того ж, позивач посилався на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» у лютому та березні 2019 року отримувало кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Крім того, позивач посилався на порушення судом норм процесуального права щодо належного повідомлення про розгляд справи та порушення його права на подачу відповіді на відзив.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 03 вересня 2003 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (далі Банк) та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 26-СК, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі цілі (купівлю житла за адресою АДРЕСА_1 ) у розмірі 30 000 доларів США, з процентною ставкою 14 % річних, які зобов`язався повертати частинами згідно графіка (додаток 1), який є невід`ємною частиною цього договору, з кінцевим терміном повернення 31 серпня 2010 року (а. с. 7-9).

24 лютого 2005 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін №113-04/05 до цього кредитного договору, яким, викладено кредитний договір №26-СК від 03 вересня 2003 року в іншій редакції, в якому, серед іншого, у п. 2.3 визначено кінцевий термін повернення кредиту та процентів 30 вересня 2010 року (а.с. 12-14, 15).

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору від 03 вересня 2003 року та договору про внесення змін №113-04/05 від 24 лютого 2005 року, за користування кредитом встановлена процентна ставка в розмірі 14% річних.

20 квітня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін №263-04/06 до кредитного договору.

Відповідно до цього договору сторони доповнили абз.1 п.3.6 договору після слів «збільшення рівня інфляції» текстом «-зростання ставки LIBOR,». Всі інші умови Договору залишені без змін і сторони підтвердили по ним свої зобов`язання.

Пунктом 3.5. Кредитного договору в новій редакції від 24 лютого 2005 року передбачено, що у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту (п.2.3 цього договору), він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 25 % річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до підпунктів 3.2 та 3.3. цього Договору.

Відповідно до пункту 6.2 цього кредитного договору від 24 лютого 2005 року за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом та/чи процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно.

Пунктом 6.7 цього ж кредитного договору строк позовної давності визначений сторонами тривалістю у три роки.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого Банк відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між Банком та фізичними особами. Згідно із зазначеним договором відбулося відступлення права вимоги й за кредитним договором від 03 вересня 2003 року, укладеним між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_2 .

На обґрунтування зазначеної у позовній заяві заборгованості позивач надав розрахунок із інформацією по щомісячним платежам з 17 грудня 2012 року (дня відступлення права вимоги) до 01 грудня 2013 року, до якого включено наявну заборгованість ОСОБА_2 на момент укладення договору про відступлення права вимоги (загальна заборгованість за кредитом та відсотками виходячи з процентної ставки 25 %).

При цьому із наданого позивачем розрахунку слідує, що пеня нарахована на несвоєчасну сплачену суму тіла кредиту із 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2013 року.

Відповідно до розрахунку, станом на 01 грудня 2013 року загальна заборгованість ОСОБА_4 перед ТОВ «Кредитні ініціативи» становила 173 786 грн. 69 коп., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 15 700, 51 дол. США, що еквівалентно на 01 грудня 2013 року - 125 494, 18 грн., процентам 4 329,75 дол. США, що еквівалентно 34 607, 69 грн., пені 1 712,10 дол. США, що еквівалентно 13 684, 82 грн.

Відповідно до положень статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Костенюк М.В. подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позивач пред`явив даний позов 27 січня 2014 року та в позові не зазначив обґрунтувань щодо позовної давності.

Як встановлено між Банком та ОСОБА_2 в кредитному договорі, зі змінами до нього, погоджено кінцевий термін повернення кредиту та процентів 30 вересня 2010 року та визначено строк позовної давності тривалістю у три роки.

Отже, право на пред`явлення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту мало бути реалізоване кредитором протягом трьох років, тобто до 30 вересня 2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом 27 січня 2014 року (а.с. 40), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що вірно констатував суд першої інстанції.

При цьому матеріали справи не містять даних про переривання перебігу позовної давності до 30 вересня 2013 року відповідно до положень статті 264 ЦК України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що позичальник сплачував кошти за кредитним договором у лютому та березні 2019 року, а тому було перервано перебіг позовної давності та ТОВ «Кредитні ініціативи» не пропустило позовну давність, не заслуговують на увагу та є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права, оскільки виконання зобов`язань здійснювалось після спливу позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, на підставі статті 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін.

Обґрунтовуючи підставність стягнення пені, позивач, зазначав, що у зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору, позичальнику було нараховано пеню в розмірі 1 712 дол. США, що еквівалентно 13 684 грн. 82 коп.

За розрахунком позивача пеня нарахована на тіло кредиту із 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2013 року.

Відповідальність позичальника щодо сплати пені, зокрема за несвоєчасну сплату кредиту, передбачена п. 6.2. кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати пеню за несвоєчасну сплату тіла кредиту припинилося зі спливом строку дії договору - 30 вересня 2010 року, то починаючи з 01 жовтня 2010 року позивач не мав права нараховувати пеню за несплачену суму кредиту, тому до вимог позивача про стягнення зазначеної неустойки із 01 квітня 2013 року по 01 грудня 2013 року позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є необґрунтованими.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачену договором пеню за несвоєчасну сплату кредиту до повного погашення заборгованості за кредитом, оскільки договором не передбачено домовленостей щодо такого права кредитора після закінчення строку кредитування. За таких обставин, посилання позивача на те, що судова практика вищих інстанції на час звернення до суду створювала йому «легітимні очікування» щодо наявності в нього права нараховувати пеню за кредитним договором по дату фактичного погашення кредиту відповідачем за зазначене порушення зобов`язання відповідача не є слушними. Тому порушення статті 8 Конституції України, абзацу першого статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності, не встановлено.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у стягненні пені у зв`язку з пропуском позовної давності, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині відмови у стягненні пені, з викладенням її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів з підстав пропуску позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

За змістом пункту 3.5 кредитного договору в новій редакції сторони визначили, що у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту (п.2.3 цього договору), він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 25 % річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до підпунктів 3.2 та 3.3. цього Договору.

За пунктом 2.3 цього договору строк погашення одержаного кредиту визначено сторонами 30 вересня 2010 року.

Відповідно до пункту 1.3 цього ж кредитного договору проценти за неправомірне користування кредитом це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірах та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються.

З розрахунку позивача слідує, що розмір процентів нараховано за прострочення зобов`язань за кредитним договором згідно п. 3.5 договору, як за неправомірне користування кредитом, виходячи з процентної ставки 25 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів у зв`язку зі спливом позовної давності, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, не врахував, посилання позивача в позові на приписи, зокрема статті 625 ЦК України, визначення у кредитному договорі різних процентних ставок, умов їх нарахування та не перевірив на відповідність умовам договору наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині нарахування процентів за порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту після 30 вересня 2010 року.

За такого, апеляційний суд вважає, що після 30 вересня 2010 року, у зв`язку з простроченням позичальника щодо виконання грошового зобов`язання, підлягали нарахуванню визначені сторонами договору річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до умов кредитного договору від 03 вересня 2003 року зі змінами, банк зобов`язався надати позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті - доларах США. Кредит надається одноразово в повному обсязі шляхом видачі йому готівкою (або оплати розрахункового документу позичальника безпосередньо з його позичкового рахунку, відкритого банком, на поточний рахунок, особовий рахунок). Згідно погодженого графіку повернення кредиту та сплата процентів здійснюється в тій валюті, в якій він був наданий.

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Тобто закріплено пріоритет умов, визначених сторонами у договорі, що кореспондується з положеннями статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

Таким чином, сторони на власний розсуд у кредитному договорі узгодили порядок розрахунків та валюту здійснення таких розрахунків, тому цей порядок є пріоритетним.

Зазначені умови договору узгоджуються з положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент укладення зазначеного кредитного договору, яким визначалися правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ, а також встановлено відповідальність за порушення ними валютного законодавства.

Оскільки умовами кредитного договору визначено виконання зобов`язання в іноземній валюті, тому поверненню підлягає також сума коштів у іноземній валюті без визначення грошового еквівалента в гривнях.

За такого, з відповідача ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» слід стягнути проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 4 329, 75 дол. США, який визначений позивачем в межах позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволенні цих позовних вимог через сплив позовної давності, то на підставі пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення ТОВ «Кредитні ініціативи» про розгляд справи, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Так, як зазначав представник позивача в апеляційній скарзі, 04 червня 2020 року позивачем рекомендованим листом отримана копія ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року. Цим судовим рішенням було скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2014 року та одночасно призначено справу до розгляду на 17 червня 2020 року на 17 год.

17 червня 2020 року відбулося судове засідання районного суду, а 18 червня 2020 року судом ухвалено оскаржуване рішення. За такого, відсутні підстави вважати, що позивач був неналежним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Інші доводи апеляційної скарги викладених висновків суду не спростовують, оскільки не є підставами для задоволення позову вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» в повному обсязі.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог 19,91 % (4 329, 75 х 100% : 21 742,36 ) також підлягає розподілу судовий збір.

З відповідача на користь позивача підлягає стягненню за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги 865 грн. 03 коп. (1 737,87 грн. +2 606,81 грн. = 4 344 грн. 66 коп. х 19,91% : 100 ) судового збору в обох судових інстанціях.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2020 року змінити в частині відмови у стягненні пені, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Рішення суду в частині вирішення позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення процентів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (місцезнаходження: 04655, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21 Код ) проценти згідно з статтею 625 ЦК України у сумі 4 329 (чотири тисячі триста двадцять дев`ять), 75 дол. США.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір у розмірі 865 (вісімсот шістдесят п`ять) грн. 03 коп. в обох судових інстанціях.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.В. Серебрякова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.