Ухвала

27 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 636/4591/14-ц

провадження № 61-15170ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чумака Романа Васильовича на постанову Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року в справі Садівничого товариства «Антей» до ОСОБА_1 , Великобабачанської сільської ради Чугуївського району Харківської області, Управління Держземагенства у Чугуївському районі Харківської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта про право власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Садівниче товариство «Антей» (далі - СТ «Антей») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило визнати недійсними: рішення Великобабачанської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 14 жовтня 1997 року № 229 про передачу ОСОБА_1 у приватну власність безоплатно земельної ділянки СТ «Антей» в розмірі 0,1050 га; державний акт про право власності на землю серії ХР-26-00-096574, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Позов СТ «Антей» мотивовано тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Чугуївської ради народних депутатів від 17 жовтня 1984 року № 242/2 та рішення Харківської обласної ради народних депутатів від 19 листопада 1984 року № 550 було утворене СТ «Антей», якому було відведено земельну ділянку колгоспу імені Леніна Чугуївського району площею 18,6 га, з розрахунку 0,06 га на одну людину. Рішенням загальних зборів членів СТ «Антей» було затверджено статут, згідно з пунктом 4 якого кожному члену товариства надавалася земельна ділянка з розрахунку до 600 кв. м на одну людину. ОСОБА_1 як члену товариства була виділена земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,05 га. Друга земельна ділянка № НОМЕР_2 ОСОБА_1 ніколи не виділялася, питання про об`єднання цих ділянок в одну під № 279 товариством не розглядалося, оскільки це не було передбачено законодавством та статутом СТ «Антей». Рішенням Великобабачанської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 14 жовтня 1997 року № 229 ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка в СТ «Антей» в розмірі 0,1050 га, тоді як в державному акті на право приватної власності на землю серії ХР-26-00-096574, виданому на ім`я ОСОБА_1 , площа земельної ділянки зазначена 0,10 га. У 1999 році СТ «Антей» прийняло новий Статут, згідно з яким вже була передбачена можливість передачі у власність земельної ділянки розміром не більше 0,12 га на одного члена товариства. З 2000 року ОСОБА_1 не використовує земельну ділянку № НОМЕР_1 , рішенням загальних зборів СТ «Антей» від 03 березня 2013 року ОСОБА_1 був виключений з числа членів товариства за несплату членських внесків. З моменту створення СТ «Антей» земельна ділянка № НОМЕР_2 відповідачу не виділялася, а рішенням загальних зборів СТ «Антей» від 18 серпня 2013 року вона була виділена ОСОБА_2 , яка активно освоює її та веде там забудову. Враховуючи наведене, відповідач отримав земельну ділянку площею 0,10 га у приватну власність незаконно.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника СТ «Антей» - Гефта Ігоря Борисовича задоволено. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 травня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову. Позов задоволено. Визнано недійсними рішення Великобабачанської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 14 жовтня 1997 року № 229 про передачу ОСОБА_1 у приватну власність безоплатно земельної ділянки садового товариства в розмірі 0,1050 га та державний акт на право власності на землю серії ХР-26-00-096574, виданий на ім`я ОСОБА_1 , про право власності на земельну ділянку площею 0,10 га.

16 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чумак Р. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 травня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання недійсними рішення сільської ради та державного акта про право власності на земельну ділянку площею 0,10 га.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Доводи заявника про неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 15 липня 2020 року у справі № 464/12197/14-ц, а саме: «Згідно зі статтею 328 цього Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття», не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом в цій справі на підставі досліджених доказів було встановлено факт неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, тобто спростовано презумпцію правомірності набуття ним права власності на неї. Таким чином, висновки апеляційного суду не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою апеляційним судом доказів та встановлених обставин справи.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява представника ОСОБА_1 - адвоката Чумака Р. В. про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чумака Романа Васильовича на постанову Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року в справі Садівничого товариства «Антей» до ОСОБА_1 , Великобабачанської сільської ради Чугуївського району Харківської області, Управління Держземагенства у Чугуївському районі Харківської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта про право власності на землю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов