КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 757/1509/19-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/9906/2020Головуючий у суді першої інстанції - Батрин О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лівінський С.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Цибою Володимиром Костянтиновичем, яки діє на підставі договору, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 70 860,00 грн., яка складається із суми простроченої заборгованості у розмірі 28 344,00 грн. та суми поточної заборгованості у розмірі 42 516,00 грн., та на підставі положень ст. 625 ЦК України також просила стягнути 850,32 грн. - 3% річних; 2 771,71 грн. - інфляційних втрат, що разом складає суму заборгованості у розмірі 78 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20.06.2014 після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про поділ майна подружжя. За п. 3 договору спільне майно подружжя, а саме: незавершене будівництво житлового будинку, вартість якого, за згодою сторін, становить 340 000,00 грн. Пунктами 4 та 5 договору погоджено, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, залишився у власності ОСОБА_1 , який в свою чергу зобов`язується сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта у розмірі 170 000,00 грн. рівними платежами по2 362,00 грн. до 15 числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору протягом 6 років (72 місяці) до 2020року. За систематичне невиконання вищевказаного договору ОСОБА_2 у вересні 2017 року зверталася до суду з позовом про стягнення заборгованості, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2018, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2018 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 16 534,00 грн. та додаткові витрати та штрафи у розмірі 4 276,54 грн. При цьому, відповідач продовжував не виконували свої зобов`язання за договором, в зв`язку з чим ОСОБА_2 08.06.2018 та 26.12.2018 зверталась до відповідача з вимогою про дострокове (повне) повернення заборгованості (т. 1 а.с. 4-10).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.05.2019 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 78 000,00 грн., стягнуто судові витрати (т. 1 а.с. 61-63).

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , не погоджуючись із судовим рішенням, було подано заву про перегляд заочного рішення, в якому вказував, що він не визнає та заперечує проти наявності заборгованості перед позивачем (т. 1 а.с. 72-74).

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, позивачем було подано заяву про уточнення (зменшення) суми позовних вимог, в якому зазначала, що відповідачем у період з 17.01.2019 по 15.03.2019 було частково погашено заборгованість у розмірі 52 902,00 грн., з яких: 30 091,46 грн. - сума сплаченої поточної заборгованості, 22 810,54 грн. - сума сплаченої заборгованості по попередньому рішенню суду по справі № 757/55696/17-ц, з яких: 16 534.00 грн. - розмір основної заборгованості, 55,00 грн. - розмір 3% річних, 461,08 грн. - розмір пені, 120,46 грн. - розмір інфляційних, 640,00 грн. - розмір судового збору, 3 000,00 грн. - витрати на правову допомогу (перша інстанція), 2 000,00 грн. - витрати на правову допомогу (друга інстанція).

Враховуючи те, що заочне рішення буде скасовано і справа розглядалася з початку, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості у розмірі 44 396,57 грн. (з урахуванням сплачених сум за період з 17.01.2019 по 15.03.2019), з яких: 40 768,54 грн. - сума простроченої заборгованості, 850,32 грн. - сума 3% річних, 2 777,71 грн. - сума інфляційних витрат (т. 1 а.с. 158-160).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 6 625,54 грн., яка складається з простроченої суми у розмірі 3 003,51 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 771,71 грн., 3% річних у розмірі 850,32 грн. Стягнуто судові витрати у розмірі 1 040,09 грн. (т. 1 а.с. 248-249).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити та визнати договір про поділ майна подружжя недійсним. Вказує, що договір про поділ майна подружжя не відповідає нормам чинного законодавства, а саме такий договір нотаріально не посвідчений. Вище зазначений договір було укладено ним у негативному, пригніченому, психологічному стані (т. 2 а.с. 2-5).

Також, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що суд помилково зарахував сплачені 17.01.2019 ОСОБА_1 суму заборгованості за рішенням суду № 757/55696/17-ц у розмірі 22 810,54 грн., як погашення поточної заборгованості по даній справі, та безпідставно відмовив у стягнення поточної заборгованості у розмірі 14 172,00 грн. (за період з 15.01.2020 по 15.07.2020) (т. 2 а.с. 18-30).

13.07.2020 надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вказується, що розрахунки ОСОБА_2 не є вірними, оскільки з червня 2017 року по червень 2020 року сума виплат складає 85 032,00 грн., ОСОБА_1 було сплачено 59 541,00 грн., отже сума заборгованості складає 25 491,00 грн. (т. 2 а.с. 69-71).

28.07.2020 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій зазначається, що договір про поділ майна подружжя було укладено з ініціативи ОСОБА_1 , визнання відповідачем вищезазначеного договору підтверджується тим, що він три роки виплачував зазначену у договорі компенсацію.

На момент укладання договору житловий будинок перебував на стадії будівництва, технічна документація на стадії розробки, даний будинок не був зареєстрованим у встановленому законом порядку. Крім того, у березні 2016 року відповідач, без згоди позивача, переоформив спільне майно подружжя переоформив на себе (т. 2 а.с. 89-96).

Того ж дня ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому звертає увагу суду на те, що договір про поділ майна подружжя від 20.06.2014 укладався між сторонами саме як виплата грошової компенсації понесених позивачем на будівництво двоповерхового будинку в АДРЕСА_1 . Факт того, що позивач позичала кошти на будівництво встановлено у справі № 757/55696/17-ц, яке набрало законної сили. Відповідачем порушено умови договору, а саме 23.03.2016 ним переоформлено спільне майно на себе, що підтверджується витягом про реєстрацію об`єкта нерухомого майна та не сплатив грошової компенсації, передбаченої умовами даного договору (т. 2 а.с. 103-109).

06.08.2020 ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому наголошує про те, що в договорі про поділ майна подружжя зазначається про наявність житлового будинку, однак на момент укладання даного договору такого будинку не було, тому такий договір повинен бути визнано недійсним (т. 2 а.с. 129-131).

Також у своїх запереченнях на відповідь на відзив від 06.08.2020, ОСОБА_1 вказує на те, що представник ОСОБА_2 перекручує слова ОСОБА_1 та надає суду невірні відомості щодо того, що у справі № 757/55696/17-ц встановлено факт позики позивачем грошових коштів на будівництво житлового будинку, однак такі відомості у зазначеному рішенні відсутні (т. 2 а.с. 138-141).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.06.2014 рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №757/9417/14-ц шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , розірвано.

20.06.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено Договір, відповідно до п. 1 якого сторони за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 11-12).

Відповідно до п. 2 Договору, за час перебування у шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно:

2.1. Об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, на момент укладення договору технічна документація на стадії розробки, що підтверджується Робочим проектом індивідуального житлового будинку (Котедж В 661-18), який виготовлений СП ДФЛ « ОСОБА_6 » Ліц. 359692.

2.2. Земельна ділянка, яка є невід`ємною частиною розміщення об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку належить стороні 2 - ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.05.2011 та є його особистою приватною власністю.

Як вбачається зі змісту п. 3 Договору, за взаємною згодою сторін за даним договором об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишається у власності сторони 2 - ОСОБА_1 при умові, що останній зобов`язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об`єкта на користь сторони 1 - ОСОБА_5 у розмірі 170 000,00 грн.

Сторони домовились, що виплата грошової компенсації стороною 2 - ОСОБА_1 на користь сторони 1 - ОСОБА_5 буде здійснюватися протягом 6-ти років (72-х місяців) рівними платежами у розмірі 2 362,00 грн. до 15-го числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2018, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2018, у справі № 757/55696/17-ц стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 суми основної заборгованості 16 534,00 грн., 3 % річних у розмірі 55,00 грн., пеню у розмірі 461,08 грн., інфляційні втрати у розмірі 120,46 грн., суму судового збору в розмірі 640,00 грн., витрати на правову допомогу розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 25-35).

Вказаним рішенням суду від 28.03.2018 встановлено, що договір про поділ майна подружжя від 20.06.2014 укладено в письмовій формі, нотаріальної згоди не потребував, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі при підписанні договору.

В зв`язку з не сплатою відповідачем щомісячних платежів в розмірі 2 362,00 грн. виникла заборгованість за період з 15.01.2018 по 15.01.2019 у розмірі 28 344,00 грн. Окрім того, оскільки відповідач систематично порушував умови договору, позивачем поставлено питання про дострокове (повне) стягнення заборгованості, за період з 16.01.2019 по 15.07.2020, за 18 місяців, в сумі 42 516,00 грн.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2018 встановлено, що предметом цього Договору є об`єкт незавершеного будівництва, та на момент укладення Договору технічна документація перебувала на стадії розробки.

Обставини, встановлені вказаним рішенням не підлягають доказуванню.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст.ст. 177-179, 182 ЦК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Тобто обов`язковість реєстрації договору про поділ майна подружжя, будівництво якого ще не завершено, не передбачено нормами діючого законодавства. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.

У зв`язку з невиконанням умов договору про поділ майна подружжя, 08.06.2018 та 26.12.2018 позивач зверталася до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості за договором та дострокового (повного) повернення залишку коштів, які відповідачем добровільно виконано не було (а.с. 13-24).

На підставі рішення суду від 23.03.2018, Печерський районний суд м. Києва 30.11.2018 видав виконавчі листи по справі № 757/55696/17-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 22 810,54 грн.

15.01.2019 державним виконавцем Печерського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Диких О.О. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу № 757/55696/17-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 20 810,54 грн. (т. 2 а.с. 49).

15.01.2019 державним виконавцем Печерського РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Нагайчуком М.В. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по виконавчому листу № 757/55696/17-ц заборгованість у розмірі 2 000,00 грн. (т. 2 а.с. 52).

За період з 15.01.2018 по 15.01.2019 розмір заборгованості становить 28 344,00 грн. Оскільки відповідач систематично порушував умови договору, позивач ставить питання про дострокове (повне) стягнення заборгованості, за період з 16.01.2019 по 15.07.2020, за 18 місяців, в сумі 42 516,00 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

На підтвердження виконання умов договору, ОСОБА_1 надано копії квитанцій про оплату щомісячних платежів за період з 17.01.2019 по 15.03.2019, а саме: 15.03.2019 - 1 277,00 грн., 26.02.2019 - 3 750,00 грн., 19.01.2019 - 6 951,07 грн., 17.01.2019 проведено три платежі по 13 902,14 грн. (т. 1 а.с. 121, 122), що загалом становить 53 684,49 грн.

При цьому, суд першої інстанції вірно зауважив, що не враховуються квитанції від 08.04.2019 на суму 2 362,00 грн. (а.с. 120), за 17.01.2019 на суму 495,51 грн. (т. 1 а.с. 122) та квитанція від 21.12.2018 на суму 3 000,00 (т. 1 а.с. 141), оскільки вказані квитанції не містять реквізиту «призначення платежу».

06.12.2019 ОСОБА_2 подано заяву про уточнення (зменшення) суми позовних вимог, в якій вказує, що відповідачем за період з 17.01.2019 по 15.03.2019 частково погашено заборгованість по даному договору у розмірі 52 902,00 грн., з яких: 30 091,46 грн. сума простроченої заборгованості та 22 810,54 грн. сума сплаченої заборгованості по попередньому рішенню суду по справі № 757/55696/17-ц, яка складається з 16 534,00 грн. - розмір основної заборгованості, 55,00 грн. - розмір 3% річних, 461,08 грн. - розмір пені, 120,46 грн. - розмір інфляційних, 640,00 грн. розмір судового збору, 3 000,00 грн. - витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, та 2 000,00 грн. - витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 158-160).

Однак, такі розрахунки позивача не підтверджуються матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи наявні копії постанов державних виконавців тільки щодо відкриття виконавчого провадження. У разі зарахування суми у розмірі 22 810,54 грн. в рахунок стягнення за виконавчими листами, то в справі наявні б були постанови про закінчення виконавчого провадження в зв`язку фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», однак таких документів матеріали справи не містять. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про врахування суми у розмірі 22 810,54 грн. в рахунок сплати щомісячних платежів за період з 15.01.2018 по дату ухвалення рішення.

Таким чином загальна сума, яку повинен сплатити відповідач за період з 15.01.2018 по 15.01.2020, становить 2 362,00 грн. х 24 місяці = 56 688,00 грн.

За період з 17.01.2019 по 15.03.2019 відповідачем на виконання зобов`язань за договором про поділ майна подружжя на рахунок позивача перераховано 53 684,49 грн. отже, борг відповідача за період з 15.01.2018 по 15.01.2020, становить 56 688,00 грн. - 53 684,49 грн. = 3 003,51 грн., що підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку на користь позивача.

Щодо стягнення суми чергових платежів по 2 362,00 грн. за період з 15.01.2020 по 15.07.2020 та становить суму 14 172,00 грн., то така сума стягненню не підлягає, у зв`язку з не настанням строку їх сплати та відсутністю прострочення відповідно до умов договору про поділ майна подружжя.

Відповідно до умов договору про поділ майна подружжя сторонами не врегульовано можливість дострокового стягнення всієї суми коштів у разі прострочення чергового платежу боржником.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись положення щодо дострокового стягнення заборгованості за договором на підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що підлягає застосуванню як аналогія дострокового виконання грошового за договором про поділ майна подружжя, оскільки такі умови, хоча договором не врегульовані, проте врегульовані ст. 612 ЦК України і положення ст. 1050 ЦК України регулюють правовідносини щодо порушення позичальником умов договору позики, який в даному випадку не застосовується.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 15.01.2018 по 15.01.2019 у розмірі 2 771,71 грн. (9,8% ( 109,8% розмір інфляції - 100%) х 28 344 грн.) та 3% річних від простроченої суми у розмірі 850,32 грн. ( 28 344 грн. х 3%). Сума заборгованості за договором про поділ майна подружжя за період з 15.01.2018 по 15.01.2019 (з розрахунку 2 363 грн. х 12 місяців)складає 28 344,00 грн., на що нараховуються 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України.

Загальна сума до стягнення з відповідача на користь позивача становить 6 625,54 грн. (прострочена сума у розмірі 3 003,51 грн. + інфляційні втрати у розмірі 2 771,71 грн. + 3% річних у розмірі 850,32 грн.).

Вимога ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, не підлягає розгляду, оскільки ч. 6 ст. 367 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Тобто, така вимога в даній справі в суді першої інстанції не була предметом розгляду, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вирішення даного питання.

Крім того, з апеляційної скарги відповідача вбачається, що ним подано позов про визнання договору про поділ майна подружжя від 20.06.2014 недійсним до Ірпінського міського суду Київської області і таке питання вирішується в іншій справі № 760/11177/19 (т. 2 а.с. 7).

За таких обставин, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Цибою Володимиром Костянтиновичем, яки діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський