ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №509/1927/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5612/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача-ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Кириченка П.Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзив на позов

У травні 2018 року ОСОБА_1 завернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 про поділ спільно сумісного майна подружжя, в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя та виділити їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що 14 травня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, в якому народилась дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, за спільні кошти, 24 грудня 2013 року сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді однокімнатної квартири, загальною площею 36 кв.м., житловою 15,1 кв.м., розташованою за вищевказаною адресою.

В подальшому вона отримала кредит у банківських установах, який особисто витратила на ремонт квартири та за особисті кошти сплачувала комунальні послуги за квартиру.

Зазначала, що відповідач під час шлюбу не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, без поважних причин тривалий час не працював, на її утриманні знаходилось двоє дітей, не брав участь в утриманні сумісної дитини,

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя та, відступивши від засад рівності часток подружжя, виділити їй 2/3 частини спірної квартири на підставі ч.ч.1,2ст.70 СК України (т.1а.с.2-7,т.2 а.с.32).

У відзиві на позов ОСОБА_3 просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вказана квартира придбана ним за його особисті кошти, отриманого від продажу належного йому та його родичам на праві власності нерухомого майна (т.1 а.с.101-104).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 нерухоме майно у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Виділено у приватну власність ОСОБА_7 1/2 частину вищевказаної квартири.

В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що спірна вищевказана квартира придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, а тому квартира є спільним сумісним майном подружжя. З урахування принципу рівності права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності є підстави виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину спірної квартири. Підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя відсутні (т.2 а.с.85-87).

Доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові. Неправильність рішення суду мотивував порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які він надав на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира придбана у період шлюбу за його особисті кошти, що це майно не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що аналогічна правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18, та Верховним Судом в постанові від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16 (т.2 а.с.92-100).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, ОСОБА_7 посилалась на те, що:

- відповідач до суду апеляційної інстанції надав нові доказі, які не було надані під час розгляду справи в суді першої інстанції, не вказав причини з яких підстав ці докази не було надано до суду;

- квитанції про сплату комунальних послуг, які надані відповідачем не є доказом оплати цих коштів;

- у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі №334/9028/15, від 29 липня 2019 року по справі №619/3728/16, зазначено, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того із подружжя, який її спростовує;

- відсутній прямий зв`язок між отриманими коштами від продажу відповідачем квартири 19 червня 2012 року і покладеними коштами на банківський рахунок 20 червня 2012 року;

- до відпуски по догляду за дитиною вона працювала вчителем і мала певні заощадження, які витратила в подальшому на покупку та ремонт спільної квартири;

- особисто вона сама позичала грошові кошти для ремонту квартири (т.2а.с. 199-204 ).

Учасники судового процесу в судове засідання, призначене на 03 листопада 2020 року, не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням прийняти участь у її розгляді особисто не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_7 та визнавши майно спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що з боку позивачки були надані докази того, що нею були здійсненні витрати на придбання будівельних матеріалів та виконання будівельно-ремонтних робіт. Крім того, як позивачкою та відповідачем під час спільного життя здійсненні спільні витрати, з різних джерел, які були направлені на спільне придбання вищевказаної квартири, тому спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя, в зв`язку з чим є підстави виділити позивачці у власність 1/2 частину спірної квартири.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Факти, встановлені судом

Судом встановлено, що 14 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладений шлюб (т.1а.с.16).

Від шлюбу народилась дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом з позивачкою (т.1а.с.17).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано.

Вирішено питання про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.27).

Відповідно до ст.71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За ч.1ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень ст.ст.57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст.57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст.62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2002 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та відповідачу ОСОБА_3 в рівних частках подарована квартира АДРЕСА_3 (т.1а.с.105).

Згідно угоди від 31 травня 2012 року, укладеної між ОСОБА_11 (до шлюбу ОСОБА_12 ), ОСОБА_10 та відповідачем ОСОБА_3 , сторони дійшли згоди продати квартиру АДРЕСА_4 за 75 000 доларів США, із яких ОСОБА_3 отримає 29 000 доларів США (т.1а.с.108).

19 червня 2012 року ОСОБА_11 (до шлюбу ОСОБА_12 ), ОСОБА_10 , ОСОБА_3 продали квартиру АДРЕСА_3 за 498 532 грн. (т.1 а.с.106-107).

Як вбачається з копії договору банківського рахунку від 20 червня 2012 року, на відповідача ОСОБА_3 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті для обліку коштів і здійснення операцій відповідно до вимог чинного законодавства (т.2 а.с.108-109).

20 червня 2012 року на ім`я відповідача ОСОБА_3 на вказаний поточний рахунок зараховані кошти в сумі 214 055 грн. (т.2 а.с.110).

У той же день, 20 червня 2012 року, кошти в розмірі 214 055 грн. з вказаного рахунку відповідача ОСОБА_3 надійшла отримувачу ООО «Руніком Стройінвест» в якості сплати вартості майнових прав згідно договору№11445В від 19 червня 2012 року, в т.ч. ПДВ 35 673,33грн.(т.2 а.с.111).

Згідно свідоцтва про право власності від 24 грудня 2013 року квартира АДРЕСА_1 видано та зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 (т.1 а.с.26-28).

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_3 , частка якої йому належала на праві власності до шлюбу з позивачкою.

Вказані обставини підтверджено договором купівлі продажу від 19 червня 2012 року, відкриттям поточного банківського рахунку № НОМЕР_1 від 20 червня 2012 року на його ім`я , на який зараховані 20 червня 2012 року отримані кошти в сумі 214 055 грн., які з рахунку№ НОМЕР_1 перераховані в сумі 214 055 грн. на рахунок ООО «Руніком Стройінвест» 20 червня 2012 року, як сплата вартості майнових прав на придбання вказаної спірної квартири.

Так, норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що спірна квартира АДРЕСА_3 придбана ним за його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири, яка належала йому на праві власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Твердження позивачки про те, що вартість спірної квартири істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу проведення ремонтних робіт, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними, оскільки суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному з подружжя в порядку ст.57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст.62 СК України.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів реальної вартості спірної квартири позивачкою не надано, експертна оцінка вартості квартири нею не проводилась.

Визначаючи ціну позову, позивачка ОСОБА_8 визначила вартість спірної квартири у розмірі 214 055 грн. (т.1а.с.90-91).

Оскільки спору між сторонами щодо визначення вартості квартири не існує, апеляційний суд виходить з того, що її вартість становить 214 055 грн.

Апеляційний суд також зазначає, що доказів про те, що вартість квартири збільшилась в період проживання сторін у шлюбі, позивачкою також не надано. Під час розгляду справи нею та її представником не заявлялось клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи для визначення варіантів поділу коштів витрачених на ремонт, не визначена частка коштів позивачки із сімейного бюджету, які є спільної власністю та були нею витрачені для проведення ремонту, не з`ясована вартість квартири до ремонту й після ремонту за якими вартість квартири збільшилась.

На порушення зазначених положень закону, суд першої інстанції, визнавши спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя у рівних частках, не врахував усіх фактичних обставин справи, не визначив розміру трудових і грошових витрат кожного з подружжя на поліпшення (добудови, переобладнання) спірного майна(квартири), не визначив, за які кошти було проведено ці поліпшення та в який час.

Не надала під час розгляду справи ОСОБА_1 й доказів про наявність у неї коштів на час внесення майнового паю за квартиру, якими б вона могла приймати участь у придбанні спірної квартири.

Так, у справі відсутні будь-які докази про доходи позивачки, про те, що вона має заощадження. Із змісту копії довідки Одеської загальноосвітньої школи №27 1-111 ступенів від 10 травня 2018 року №108, яка підписана невстановленою особою, вбачається, що ОСОБА_8 є вчителем, проте дані про те, з якого часу вона працює довідка інформацію не містить (т.1а.с.21). В інших матеріалах справи інформація про працевлаштування позивачки відсутня.

Тому сам по собі факт укладення 23 липня 2013 року, 28 грудня 2013 року та 23 липня 2014 року з ПАТ «ОТП Банк» договорів про надання споживчих кредитів на суму 4 893,38 грн., 6 564,10 грн., 14 822 грн. для придбання будівельних матеріалів на ім`я ОСОБА_8 (загалом на суму 26 279,48 грн.) не свідчить про те, що кредитні кошти погашались подружжям за рахунок доходів позивачки (т.1а.с.39-40, 45-48,51-54).

Таким чином, сплата отриманих у кредит коштів здійснювалась із сімейного бюджету.

Разом з тим, ОСОБА_3 надано докази того, що спірна квартира була придбана виключно за особисті кошти відповідача, отримані ним від продажу належної йому частки в іншої квартири АДРЕСА_3 за 498 532 грн., частка якої в сумі 214 055 грн. в цей же день перерахована на придбання спірної квартири на рахунок ООО «Руніком Стройінвест».

Доводи відповідача про те, що позивачка не мала коштів на купівлю квартири оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною з 05 серпня 2010 року по 05 серпня 2013 року, ні якого доходу за цей час не отримувала та не працювала об`єктивно не спростовані.

При цьому кошти, які вона отримала в кредитних установах банку були отримані в період шлюбу та їх погашення банкам здійснювалось із сімейного бюджету.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна, а саме вищевказаної квартири в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6 -399цс17, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15.

При встановлених обставинах та на підставі наданих доказів відсутні законні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, оскільки спірна квартира не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 заслуговують на увагу та підлягають задоволенню, а рішення суду відповідно до п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 січня 2020 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: