ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2826/20

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1150/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 липня 2020 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 24.07.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування посилався на те, що в березні 2017 між сторонами були нормальні стосунки, та ОСОБА_2 попросила позивача позичити їй грошові кошти, сподіваючись на добросовісність письмового договору про передачу грошей не було укладено, в усній формі домовилися, що гроші будуть повернуті у грудні 2018 року, при цьому ОСОБА_2 пообіцяла що в разі відсутності у неї грошових коштів можливе відчуження належної їй частки акцій у статутному капіталі ТОВ «Чернігівська маслосирбаза», директором якої є відповідач. За період з 04.04.2017 по 23.02.2018 позивач надав в борг відповідачці в борг грошові кошти, які перераховувались через додаток «Приват 24» з карткового рахунку позивача на карту відповідачки на загальну суму 1 037 577 грн, які частково були надані позивачу його батьком ОСОБА_3 .

Після отримання грошових коштів відносини між ними погіршилися, відповідач заборонила користуватися належним позивачу орендованим нежилим приміщенням яким він користувався за договором оренди нежитлового приміщення від 05.02.2018, спір щодо користування зазначеним приміщенням вирішувався в судовому порядку.

ОСОБА_1 зазначає, що звертався в усному та письмовому порядку до ОСОБА_2 з вимогою повернути йому грошові кошти, проте остання на вимоги не відреагувала, кошти не повернула.

Оскільки ніяких договорів в передбаченій Законом формі між сторонами не укладалося ніяких зобов`язань у позивача перед відповідачем на момент перерахування їй грошових коштів не існувало, безоплатно грошові кошти їй не передавав, правові підстави для набуття відповідачкою належних позивачу 1037577 грн відсутні, тому відповідач безпідставно збагатилася за рахунок позивача і зобов`язана повернути зазначені грошові кошти.

У позові ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1037577 грн безпідставно набутих грошових коштів, та 10376 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.07.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 997577, 00 грн безпідставно набутих грошових коштів, та 10801, 55 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для задоволення вимог частково, на суму підтверджену належними та допустимими доказами, оскільки між сторонами у справі договірні відносини відсутні, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачем без наявності правової підстави, їх може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.07.2020, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 15564,00 грн судового збору.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

У скарзі заявник посилається, що не відповідають дійсності та спростовуються доказами, твердження позивача та посилання у рішенні суду, що відповідно до листа Головного управління ДФС у Чернігівській області від 15.01.2019 № 123/Б25-01-14-05-06 доведено відсутність взаємовідносин між ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» та позивачем за період з 04.04.2017 по 23.02.2018 (коли відбулось перерахування коштів ОСОБА_2 ) та про те, що копії видаткових накладних ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» за період з 16.09.2019 по 22.09.2017 не підтверджують дійсність переказу коштів за продукцію.

Зазначає, що у вказаному листі обставини стосуються лише того, чи відбувалось відвантаження продукції по трьох видаткових накладних за період, який не стосується спірного періоду.

У підтвердження дійсності перерахування коштів заявник посилається на 37 видаткових накладних про відвантаження ОСОБА_1 продукції на загальну суму з ПДВ в розмірі 1037701,40 грн. Позивач не надав оригінали накладних, обіцяючи передати їх згодом, відмовлявся виплачувати грошові кошти за продукцію на рахунки ТОВ «Чернігівська маслосирбаза». Видаткові накладні випадково було знайдено під час перевірки складських приміщень, якими певний час користувався ОСОБА_1 , що підтверджує господарські відносини між сторонами.

Заявник у скарзі посилається, що оригіналів видаткових накладних, договорів купівлі-продажу між Товариством та ОСОБА_1 , чи будь-яких інших документів про спільну діяльність між останніми не має, оскільки їх оригінали знаходяться у ОСОБА_1 , таким чином Товариство не мало змоги зареєструвати накладні та жодним чином відобразити фінансово-господарські операції між Товариством та ОСОБА_1

ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку з виявленням копій накладних ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» було подано в липні 2020 до ГУ ДПС у Чернігівській області уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з податку на додану вартість до декларацій по ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок по операціям відвантаження сиру плавленого ОСОБА_1 .

Крім того, судом було проігноровано клопотання відповідача від 22.07.2020 про перенесення судового засідання, з посиланням на карантинні обмеження та розірванням між нею та ОСОБА_4 договору про надання правової допомоги, чим порушено Конституційне право на правничу допомогу та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свободи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.07.2020 залишити без змін. Заперечує про наявність будь-яких договірних відносин за видатковими накладними, на які посилається ОСОБА_2 , та що грошові кошти перераховувалися позивачем за продукцію, оскільки особисто позивач ніякого товару від ТОВ «Чернігівська маслосирбаза», що зазначені в копіях видаткових накладних не отримував, ніяких договорів між сторонами укладено не було. Надані суду видаткові накладні не містять реквізитів притаманних первинному документу. За відсутності оригіналу видаткових накладних відповідно до правил ч. 6 ст. 95 ЦПК України вони не можуть братися судом до уваги. Обставини відсутності податкових накладних при проведенні господарської операції була встановлена при постановленні рішення судом першої інстанції належним чином.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з карткового рахунку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які належать останньому через «Приват 24» перерахував на банківський картковий рахунок № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 1037577 грн 00 коп.: 04.04.2017 на суму 68700 грн, 11.04.2017 на суму 33000 грн, 29.05.2017 на суму 60000 грн, 07.06.2017 на суму 65000 грн, 25.09.2017 на суму 10000 грн, 30.10.2017 на суму 20877 грн, 13.12.2017 на суму 40000 грн, 15.12.2017 на суму 50000 грн, та ще на суму 40000 грн, 21.12.2017 на суму 50000 грн, 27.12.2017 на суму 40000 грн, 28.12.2017 на суму 50000 грн, 02.01.2018 на суму 50000 грн, 04.01.2018 на суму 100000 грн, 18.01.2018 на суму 50000 грн, 26.01.2018 на суму 50000 грн, 29.01.2018 на суму 20000 грн, 08.02.2018 на суму 60000 грн, 22.02.2018 на суму 50000 грн та ще на суму 50000 грн 23.02.2018 на суму 40000 грн, та ще на суму 40000 грн, що підтверджується роздруківками по рахунках ОСОБА_1 (а.с. 7-25 т. 1).

Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 18.05.2020 вбачається, що по картці № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_2 було зараховано грошові кошти: 04.04.2017 на суму 68700 грн, 11.04.2017 на суму 33000 грн, 29.05.2017 на суму 60000 грн, 07.06.2017 на суму 65000 грн, 25.09.2017 на суму 10000 грн, 30.10.2017 на суму 20877 грн, 13.12.2017 на суму 40000 грн, 15.12.2017 на суму 50000 грн, та ще на суму 40000 грн, 21.12.2017 на суму 50000 грн, 27.12.2017 на суму 40000 грн, 28.12.2017 на суму 50000 грн, 02.01.2018 на суму 50000 грн, 04.01.2018 на суму 100000 грн, 18.01.2018 на суму 50000 грн, 26.01.2018 на суму 50000 грн, 29.01.2018 на суму 20000 грн, 08.02.2018 на суму 60000 грн, 22.02.2018 на суму 50000 грн та ще на суму 50000 грн, 23.02.2018 на суму 40000 грн та 23.02.2018 на суму 40000 грн. Відправником коштів є ОСОБА_1 (а.с. 65 т. 1).

20.02.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення набутих відповідачем грошових коштів, що були перераховані на картковий рахунок протягом 2017-2018 років з його карткового рахунку, оскільки грошові кошти повернуті не були. Просив повернути їх у семиденний строк з дня отримання листа особисто позивачу або його представнику ОСОБА_3 (а.с. 30 т. 1).

21.02.2020 відповідач отримала вказану вимогу, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 31 т. 1).

Згідно договору №1 оренди нежилого приміщення від 05.02.2018 укладеного між ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» та ФОП ОСОБА_5 , останній брав у тимчасове користування нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26, 27 т. 1).

Наказом Господарського суду Чернігівської області від 01.12.2018 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 зобов`язано ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» усунути перешкоди для ФОП ОСОБА_1 у користуванні орендованим за Договором оренди нежитловим приміщенням №1 від 05.02.2018 приміщенням загальною площею 120 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом допуску до зазначеного приміщення ФОП ОСОБА_1 та його законних представників (а.с. 29 т. 1).

Судом першої інстанції встановлено, що користування орендованим приміщенням ФОП ОСОБА_1 здійснював на підставі письмового договору оренди нежитловим приміщенням №1 від 05.02.2018, а тому твердження ОСОБА_2 , що позивач здійснював переказ коштів саме на виконання Договору оренди та були отримані кошти на підставі цього договору не відповідають дійсності, оскільки сторонами договору виступають ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» та ФОП ОСОБА_1 , а вказаний договір діє лише з 05.02.2018, тому переказ коштів у період перерахунку коштів позивачем з 04.04.2017 по 23.02.2018 не відповідають строку дії договору.

Матеріали справи містять копію листа Головного управління ДФС України у Чернігівській області від 15.01.2019, з якого вбачається, що керівник ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» ОСОБА_2 письмово повідомила, що взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 підприємство не мало, договорів не укладало, коштів не отримувало та продукцію не відвантажувало (а.с. 184, 185 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог частково, на суму підтверджену належними та допустимими доказами, оскільки між сторонами у справі договірні відносини відсутні, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачем без наявності правової підстави, їх може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року (провадження № 6-3090цс15)).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року (провадження № 6-88цс13)).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що між сторонами у справі договірні відносини відсутні, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно отримані, набуті відповідачем без наявності правової підстави.

Суд обґрунтовано зазначив, що згідно листа заступника начальника Головного управління ДФС України у Чернігівській області від 15.01.2019, керівник ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» Редька М.П. письмово повідомила, що взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 підприємство не мало, договорів не укладало, коштів не отримувало та продукцію не відвантажувало (а.с. 184, 185 т. 1). На підставі чого, надані суду копії видаткових накладних ТОВ «Чернігівська маслосирбаза» за період з 16.09.2016 по 22.09.2017 не підтверджують дійсність переказу коштів позивачем за продукцію Товариства на картковий рахунок ОСОБА_2 , оскільки в разі здійснення операції з постачання товару продавець товару відповідно до п. 201.4 та п. 201.10 ст. 201 ПК України зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, нарахувати по факту реалізації продукції податкові зобов`язання по податку на додану вартість, проте таких податкових накладних відповідачем не було надано, що спростовує факт придбання позивачем товару у Товариства «Чернігівська маслосирбаза» за наданими відповідачем накладними.

Крім того, не спростовують доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції, враховуючи, що виписки по банківському картковому рахунку позивача та відповідача не містять інформації про отримання коштів від позивача, як оплати за продукцію ТОВ «Чернігівська маслосирбаза», які в подальшому ОСОБА_2 не перераховувала на рахунок Товариства.

Отже, є необґрунтованими доводи скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що видаткові накладні не підтверджують дійсність переказу коштів саме за продукцію.

Посилання апелянта на 37 видаткових накладних, які були випадково знайдені під час перевірки складських приміщень, якими певний час користувався ОСОБА_1 , про відвантаження ОСОБА_1 продукції на загальну суму з ПДВ в розмірі 1037701,40 грн, та що оригінали знаходяться у ОСОБА_1 , таким чином Товариство не мало змоги зареєструвати накладні та жодним чином відобразити фінансово-господарські операції між Товариством та ОСОБА_1 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки, крім того відповідачем ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів, як не надано і посилання на такі докази про перерахування коштів на рахунок Товариства, враховуючи посилання відповідача, що кошти були саме оплатою за продукцію.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи заявника про не задоволення клопотання від 22.07.2020 про перенесення судового засідання, в обґрунтування якого заявник посилалась на карантинні обмеження та розірванням між нею та ОСОБА_4 договору про надання правової допомоги, чим порушено Конституційне право на правничу допомогу та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свободи.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Деснянського районного суду ухвалено 24.07.2020, клопотання про перенесення судового засідання призначеного на 24.07.2020 на 08-30 направлено ОСОБА_2 поштовою кореспонденцією на адресу суду 22.07.2020, та зареєстровано судом 24.07.2020, тобто в день проголошення рішення.

Враховуючи, що попереднє судове засідання відбувалось 07.07.2020, та розгляд справи було відкладено на 24.07.2020 на 08-30 годин. ОСОБА_2 була повідомлена про судове засідання 08.07.2020 (а.с. 200 т. 1), проте відповідне клопотання не подала завчасно, що призвело до отримання клопотання після розгляду справи по суті за відсутності відповідача, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи та на момент вирішення питання про розгляд справи без її участі, у суду відсутні були будь-які клопотання, враховуючи час реєстрації клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 05.11.2020.

Головуючий Судді: