Дата документу 09.11.2020 Справа № 331/1218/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1218/19 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Провадження №22-ц/807/2822/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання), -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року замінено відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_1 . (а.с. 79).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.Концерн «Міські теплові мережі» в період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року надавав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 26506,70 грн.

Відповідачем частково сплачено суму заборгованості в розмірі 3363,81 грн.

Таким чином, заборгованість за вказаний період складає 23142,89 грн,

В червні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року та з 01 серпня 2019 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 31235,87 грн.

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладення якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. На момент пред`явлення заяви боржник добровільно не погасив суму заборгованості.

З урахуванням уточнених позовних вимог, Концерн «Міські теплові мережі» просив суд:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 31235,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за житлово - комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) у сумі 27 719 гривень 42 копійок за період з 01.03.2016 року по 30.04.2020 року та понесені судові витрати в сумі 1704 гривень 74 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував той факт, що ОСОБА_1 є власником лише 2/3 частини квартири та не залучив до участі у справі іншого співвласника. Наданий Концерном «Міські теплові мережі» розрахунок здійснено відносно іншої особи. Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що Концерн «Міські теплові мережі» не надав ОСОБА_1 договір для його укладення. Крім того, судом безпідставно не враховано відсутність фактичної можливості отримання послуги з постачання гарячої води через відключення системи каналізації, що встановлено рішенням суду від 04 грудня 2019 року.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Концерн «Міські теплові мережі» зазначає, що вказану апеляційну скаргу не визнає та вважає необґрунтованою. Під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2020 року це 210 200,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102 грн. (2102 грн. х 100 = 210 200,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 31 235 грн 87 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.п. 1 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю аба частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідн до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріальногшо і процесуального права.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) не виконував неналежним чином, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед Концерном «Міські теплові мережі», суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності визначив їїза період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2019 року в розмірі 19626,44 грн та за період з 01 серпня 2019 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 8092, 98 грн, а всього 27719,42 грн, тобто в межах строку позовної давності.. При вирішенні спору, суд першої інстанції виходив з наявності факту підключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 до мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, що є підставою для виконання відповідачем своїх обов`язків з оплати наданих послуг. При цьому, суд вказував, що відсутність договору між позивачем та відповідачем не позбавляє відповідача обов`язку сплачувати фактично отримані комунальні послуги.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29 січня 2009 року „Про визначення виконавців житлово - комунальних послуг" у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово - комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну „МТМ".

3гідно Рішенню виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28 квітня 2011 року „Про визначення виконавців комунальних послуг" у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено концерну „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну „МТМ".

Пунктом 2.1. Статуту зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2019 року, позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, задоволено. (а.с. 25-26).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 07 серпня 2019 року задоволено, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2019 року, позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, скасовано. (а.с. 68).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року клопотання Концерну «Міські теплові мережі» задоволено. Замінено відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_1 . (а.с. 79).

Відповідно до довідки - розрахунку Концерну «МТМ» щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачем, заборгованість відповідача за період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року складає 23142,89 гривень та 01 серпня 2019 року по 30 квітня 2020 року складає 8092,97 гривень, а всього 31235,87 гривень. (а.с. 152, 153).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . (а.с. 33).

З заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2012 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у 1994 році на трьох осіб у рівних частинах (по 1/3 кожному) на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . (а.с. 34-зворот).

Згідно договору дарування від 14 серпня 2014 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 як дарунок 1/3 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , договір засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С., та зареєстрований в реєстрі за № 1333. (а.с. 36-38).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , з 24 вересня 2016 року.(а.с. 39).

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що його зареєстрованим місце проживання є: АДРЕСА_3 з 11 грудня 1994 року. (а.с. 50).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Законута інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п.5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідност. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з положеннями статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власнико будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати учась у витратах по утриманню будинку ( квартири) і придомової території та проведення ремонту. Спори між власниками та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власника або наймача приміщення і рівною мірою на повнолітніх членів сім`ї наймача.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власник або наймач (орендар) квартири зобов`язаний своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги, що Концерн «Міські теплові мережі» надало розрахунок, який є недопустимим доказом та підписаний не уповноваженою особою, колегією суддів не беруться до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.33 Розділу 2 Посадової інструкції фахівця зі збуту теплової енергії сектору обліку наданих послуг відділу збуту (надалі - СОНП), затвердженої директором філії Концерну «МТМ» Жовтневого району Є.С. Малюк від 29 вересня 2015 року фахівець СОНП повинен надавати первинні документи для пред`явлення позовів до суду, розрахунок позовних зобов`язань і передача їх юристам.

Фахівець зі збуту теплової енергії СОНП ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 діяли на підставі Посадової інструкції фахівця зі збуту теплової енергії СОНП, де надання довідок та розрахунків сум заборгованості за надані послуги з централізованого опалення до юридичного відділу є прямим посадовим обов`язком.

Відповідно до п. 3.5 Розділу 3 Посадової інструкції, має право візувати документи в межах своєї компетенцї. Тому така Довідка та Розрахунок надаються за підписом уповноваженої особи, а саме фахівця зі збуту теплової енергії СОНП.

Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/ тарифів, зміну, цін/ тарифів з обслуговування її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 року № 390 і зареєстрованого в Мінюсті України 16.08.2012 року № 1380/ 21692.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання хододної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Щомісяця теплопостачальною організацією споживачеві надається платіжна квитанція, де зазначена інформація про тариф та вказано суми нарахувань.

Тому колегія вважає, що розрахунок заборгованості, долучений позивачем у справу, складений повноважною особою, яка діяла в межах своїх посадових обов`язків, який не суперечить положенням цивільного процесуального законодавства, адже нормами ЦПК України не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості.

Довідка щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення складена з чітким зазначенням сум заборгованості за кожен місяць отримання споживачем централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13).

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Концерн «Міські теплові мережі» здійснював та продовжував надавати ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2954цс15).

В п.25 правил №630 закріплено, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, а також норми Наказу Мінбуду України №4 від 22 листопада 2005 року «Про порядок відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» зі змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу за №169 від 6 жовтня 2007року, де визначено процедуру надання дозволу на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від ЦО та ГВП. А внесені Наказом №169 від 06 жовтня 2007 року, зміни унеможливлюють відключення від ЦО та ГВП окремих квартир у багатоквартирноиму будинку і передбачають можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку в цілому за рішенням загальних зборів всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку.

Відсутність укладеного між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські телпові мережі» послуги, оскільки цей обов`язок випливає з Закону.

Доводи апеляційної скарги стосовно відключення каналізації та нарахування послуг гарячого водопостачання не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав суду доказів щодо факту призупинення водопостачання та водовідведення відповідно до вимог закону, акту опломбування на відключення відповідач суду не надав.

Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є власником не всієї квартири, а є лише співвласником 2/3 її частин та не може нести відповідальність за дії або бездіяльність іншого співвласника квартири.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у 1994 році на трьох осіб у рівних частинах (по 1/3 кожному) на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Згідно договору дарування від 14 серпня 2014 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від імені якого діяв ОСОБА_1 , як дарунок 1/3 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , договір засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щербиною В.С., та зареєстрований в реєстрі за № 1333.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач ОСОБА_1 є співвласником 2/3 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, серія та номер 482, виданий 24.09.2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 31616866 від 28.09.2016 року, приватний нотаріус Щербина В.С.. Запорізького міського нотаріального округу, Запорізької області ( а.с. 92).

Важливим для правильно вирішення справи, як слідує з вищенаведеного аналізу чинного законодавства, яким врегульовано питання оплати комунальних послуг, є встановлення статусу квартири, до якої надавались комунальні послуги, та статус відповідача щодо цієї квартири.

Встановлено, що співвласником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є повнолітнім та не був визначений позивачем як співвідповідач, а відтак кожен із співвласників має відповідати в межах своєї частки у праві власності на квартиру за частину комунальних послуг.

У такому разі на відповідача ОСОБА_1 можна покласти обов`язок щодо сплати 2/3 частки від заборгованості за комунальні послуги, незалежно від пред`явлення позову лише до нього як одного із співвласників квартири, а також незалежно від того, чи проживав у цьому житлі цей співвласник, оскільки положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо звільнення споживача від оплати комунальних послуг застосовуються лише до наймачів та членів їх сімей, які подали до постачальника комунальних послуг відповідну заяву про свою тимчасову відсутність у цьому житлі. На власників житла такі положення не поширюються, та вони мають здійснювати оплату за комунальні послуги пропорційно до свої частки у житлі незалежно від відсутності у ньому.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно після закінчення підготовчого судового засідання прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог, з порушенням процесуальних строків, спростовується матеріалами справи.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2019 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Призначено цивільну справу до розгляду в порядку спрощеного провадження на 20 січня 2020 року. (а.с. 68-зворот).

З Довідки Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2020 року вбачається, що судове засідання не відбулося у звязку з неявкою належним чином повідомлених учасників справи. Судове засідання відкладене на 26 лютого 2020 року. (а.с. 76).

З Довідки Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року вбачається, що судове засідання не відбулося у зв`язку з неявкою належним чином повідомлених, учасників справи. Судове засідання відкладене на 30 березня 2020 року. (а.с. 78).

З Довідки Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2020 року вбачається, що судове засідання не відбулося у зв`язку з неявкою належним чином повідомлених, учасників справи. Судове засідання відкладене на 13 травня 2020 року. (а.с. 109).

Концерн «Міські теплові мережі» 13 травня 2020 року звернулося до Орджонікідзевського районного суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог. (а.с. 118).

З протоколу судового засідання від 13 травня 2020 року вбачається, що усною ухвалою суду долучено до матеріалів справи заяву про збільшення розміру позовних вимог. Оголошено перерву для ознайомлення з заявою про збільшення розміру позовних вимог до 17 червня 2020 року. (а.с.122-зворот).

12 червня 2020 року до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, оскільки в поданій заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивачем помилково двічі нараховано заборгованість за один період. (а.с. 155).

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадженння, підготовче судове засідання не проводилось, Концерном «Міські теплові мережі до початку розгляду справи по суті було подано заяву про збільшення позовних вимог що підтверджується матеріалами справи. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. Крім того, подання заяви про зменшення розіру позовних вимог після початку розгляду справи по суті, було викликано технічною помилкою та вказано два рази період заборгованості з 01 травня 2018 року по 31 липня 2019 року в сумі 13580,63 грн, який розглядається в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, що і стало причиною подання заяви про зменшення розміру позовних вимог та виключення вказаного періоду з розрахунку.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду справи усунуті недоліки, допущені судом першої інстанції, який, розглянувши справу, припустився неповноти у встановленні обставин, стягнувши всю суму заборгованості з відповідача, який є співвласником 2/3 частки квартири, по якій обліковується заборгованість за послуги позивача, а тому не є солідарним з іншими співвласниками боржником, а відповідає лише пропорційно до своєї частки.

Отже, з урахуванням викладеного рішення підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості з ОСОБА_1 у бік її зменшення з 27719, 42 грн до 18479,62 грн (27719.42х2 : 3).

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення суми заборгованості за житлово-комунальні послуги в межах трирічного строку позовної давності, тобто з 01.03.2016 року по 01.03.2019 року, про застосування якою заявлено відповідачем у справі та за період 01.08.2019 року по 30.04.2020 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення у відповідності до положень пп. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Отже, з урахуванням викладеного рішення підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості з ОСОБА_1 у бік її зменшення з 27719, 42 грн до 18479,62 грн (27719.42х2 : 3) .

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм пррооцесуального права , яке призвело або могло призвети до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до положнь ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду в сумі 1921,00 грн за майнові вимоги на суму 31235.87 грн, а задоволено позовні вимоги на суму 18479,62 грн, тому позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору у розмірі 1136,49 грн (18479,62 х 1921 : 31235.87).

Відповідач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги 2881,50 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..2 від 17 серпня 2020 року. (а.с. 190).

Позов задоволено на суму 18479.62 грн, отже відповідачу належить до компенсації за рахунок позивача судовий збір в розмірі 1176.77 грн ( 18479.62х 2881.50 : 31235.87= 1704.73. 2881.50-1704.73).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Взаємозарахуванням сум судового збору визначено до компенсації ОСОБА_1 за рахунок Концерну «Міські теплові мережі» - 40.27 грн ( 1176,76 - 1136,49) .

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року у ційсправі змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 18479, 62 грн.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 40,27 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 09 листопада 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.