Номер провадження 2/225/577/2020
Єдиний унікальний номер судової справи225/2100/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2020 р. м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі :

головуючого судді Скиба М.М.,

за участю

секретаря судового засідання Савченко О.О., Пузиревської Ю.О.,

представника позивача - адвоката Петрова Г.В.,

особи, яка діє від імені Кабінету Міністрів України - Циря С.М.,

представника третьої особи Кожем яка М.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Торецька у режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Павленко Олега В`ячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа з боку відповідачів Донецька обласна державна адміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом,

ВСТАНОВИВ

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа з боку відповідача Донецька обласна державна адміністрація, обласна військово-цивільна адміністрація , про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

13.04.2020 р. відкрито провадження у справі.

10.06.2020 р. підготовче провадження у справі закрито та призначений судовий розгляд.

28.10.2020 р. протокольною ухвалою долучено до матеріалів справи лист голови Північної селищної ради на адресу ОСОБА_1 за №Є-22-2-н від 02.07.2020 р. з приводу видачі довідки про встановлення статусу особи, яка постраждала від надзвичайної ситуації.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до договору дарування жилого будинку від 28.02.2005 р. вона є власником жилого будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку позивач мешкала зі своєю родиною.09.06.2015 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції належне позивачу житло було зруйновано, що підтверджується актом обстеження домоволодіння позивача по АДРЕСА_1 . Причиною руйнування згідно зазначеного акту є потрапляння артилерійського снаряду (снарядів) в будинок позивача.

Крім того, за результатами проведення обстеження комісія прийшла до висновку про непридатність проживання у вказаному будинку.

10.06.2015 р. позивач звернувся з заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до Дзержинського МВ ГМВС України в Донецькій області.

За даним фактом правоохоронними органами було відкрито кримінальне провадження №2000033.

Крім того, позивач зверталась до відповідних адміністрацій з заявою на отримання компенсації за зруйноване житло. Однак позивачу було відмовлено у виплаті компенсації.

На теперішній час позивач за власні кошти, кошти, які позичила у своїх родичів і знайомих та за допомогою благодійних, приватних (неурядових) організацій побудувала на місці зруйнованого будинку новий будинок, який є меншим ніж попередній.

Вказаний факт, на думку позивача, не звільняє відповідачів від зобов`язання надати позивачу компенсацію за зруйноване житло, у відповідності до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Цивільного кодексу України, закону України «Про боротьбу з тероризмом» та Кодексу цивільного захисту України.

При цьому розмір завданої шкоди завданої зруйнованням будівлі позивач визначила на підставі ч.10. ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, що складає 433209,6 грн., з розрахунку вартість 1 м2 загальної площі будинку станом на 1.04.2015 р. по Донецькій області (показник опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.05.2015 р. №96 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України») становить 7521,00 грн. та загальна площа житлового будинку відповідно до договору дарування складає 57,6 м2.

Позивач просить стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування будинку позивача, в сумі 433209,60 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, крім того зазначив, що він наполягає на відшкодуванні матеріальної шкоди у відповідності до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», тобто внаслідок терористичного акту. Розмір збитків за пошкоджене майно був визначений за аналогією закону, на підставі ч.10 ст. 83 Кодексу цивільного захисту України. На теперішній час житло позивача відновлено за власні кошти. Щодо клопотань представника відповідача особи, яка діє від імені КМУ та третьої особи про застосування строку позовної давності, представник позивача зазначив, що на теперішній час Указу про припинення антитерористичної операції (ООС) немає, ця операція та терористичний акт є явищами, що продовжуються. Він вважає, що терористичний акт є триваючим злочином, а тому для цих правовідносин застосування строків позовної давності є неможливим.

Представник відповідача особа, яка діє від імені Кабінету Міністрів України в суді проти позову заперечував, вважає позов необґрунтованим, у зв`язку з чим в його задоволенні просить відмовити. Крім того зазначив, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №767 від 02.09.2020 р., створені на місцях комісії, вони працюють, а тому позивачу необхідно пройти процедуру у відповідності до цією постанови та отримати компенсацію. Щодо отримання позивачем шкоди внаслідок терористичного акту, це є право позивача. Ці два поняття він не ототожнює. Просить застосувати строк позовної давності, перебіг якої, на його думку, розпочався наступного дня після артилерійського обстрілу будинку позивача.

Крім того, надав відзив на позовну заяву в якій зокрема зазначено, що на час розгляду справи відсутній закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ст.. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Також зазначає, що представником позивача не зазначені посилання або відомості про наявність вироку у кримінальній справі, який набрав законної сили. В даному випадку не підтверджена наявність всіх елементів цивільного правопорушення, якими є шкода, протиправна дія заподіювача шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діями заподіювача. Окрім того зазначає, що позивач необґрунтовано посилається на положення ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, оскільки позивачем не було добровільно передано пошкоджене житло. Розмір збитків також вважає неправомірним, вважає що такий розмір шкоди повинен бути визначений відповідно до ст. 1192 ЦК України. У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок, а також відмова у наданні такої компенсації. Також просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог.

Крім того, у своїх письмових поясненнях від 28.09.2020 р., представник відповідача особа, яка діє від імені Кабінету Міністрів України, зазначає, що 02.09.2020 р. було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №767, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації . Вказана постанова набрала чинності 08.09.2020 р. Вказаний порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. При цьому зазначає, що обов`язковою умовою отримання грошової компенсації за зруйноване житло є внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням. У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні компенсації за зруйноване житло, а отже відсутні правові підстави для виплати компенсації за рішенням суду.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суд не інформував.

Представник третьої особи представник Донецької обласної державної адміністрації, обласна військово-цивільна адміністрація, в суді проти позову заперечував, вважає позов не обґрунтованим, зазначив, що не існує компенсаційний механізм, який має бути встановлений в окремому законі, про порядок відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом. Крім цього, просив застосувати строк позовної давності, перебіг якої розпочинається, на його думку, з дня внесення відомостей за фактом терористичного акту до ЄРДР за заявою позивача.

Крім того представник третьої особи надав письмові пояснення,в яких зазначив, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 р. №767, у Північній селищній раді, до адміністративного підпорядкування якої належить смт. Курдюмівка, де саме завдано шкоди об`єкту нерухомості позивача, створена комісія з обстеження, до якої станом на 26.10.2020 р. жодних документів про проведення обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, від громадян чи їх представників не надходило. Також, станом на дату цих пояснень комісія, утворена при Донецькій обласній державній адміністрації, не розглядала будь-яких документів громадян та жодного разу ще не проводила своїх засідань. Оскільки позивачем зазначена вимога про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, у вигляді руйнування будинку, то позивач міг би реалізувати своє право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної терористичним актом за пошкоджений і знищений житловий будинок, за умови існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в Законі України «Про боротьбу з тероризмом» або іншому нормативно-правовому акті, прийнятому на його виконання.

Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі договору дарування жилого будинку від 28.02.2005 р. належить житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с. 18-20 т.1).

Згідно акту обстеження жилого домоволодіння ( АДРЕСА_1 ), від 10.06.2015 р., вказане домоволодіння постраждало під час обстрілу 09.06.2015 року та внаслідок чого стало непридатним для проживання (а.с. 21-22 т.1).

Аналогійний акт був складений Кіровською селищною радою 10.10.2015 р. (а.с. 23 т.1).

Згідно витягу з кримінального провадження №0000933, за повідомленням ОСОБА_1 про те, що в результаті артилерійського обстрілу пошкоджено будинок та подвірні будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , внесені відомості до ЄРДР за №0000933 11.06.2015 р., правова кваліфікація ст. 194 ч.2 КК України. (а.с. 28 т.1).

22.06.2020 р. ОСОБА_1 зверталася до Північної селищної ради із заявою про видачу довідки про встановлення статусу особи, яка постраждала від надзвичайної ситуації. (а.с. 186 т.1).

Листом від 02.07.2020 р. за №Є-22-2-н селищний голова Північної селищної ради повідомив ОСОБА_1 , що видача довідки про встановлення статусу особи, яка постраждала від надзвичайної ситуації, не передбачається можливим, оскільки на теперішній час роз`яснення з цього приводу до селищної ради з Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України не надані.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У відповідності до ч.4 ст 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

З аналізу наведених норм процесуального права суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція також висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Позивач звернулася до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке позивач, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Крім того, позивач вказувала на те, що держава в особі Кабінету Міністрів України зобов`язана була розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, що передбачено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р, яким затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Луганської та Донецької областей, проте держава цього не зробила, що порушує її право власності, право на повагу до її житла, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 6, 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції й до сих пір відшкодування завданої шкоди не здійснено.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Суд виходить із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтувала розмір завданої їй шкоди опосередкованою вартістю знищеного житлового будинку станом на 01.04.2015 року, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та зазначила, що держава повинна відшкодувати вартість її майна зруйнованого внаслідок терористичного акту.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України», заява № 38677/06, пункт 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» заява № 54904/08).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок.

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений спочатку у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, потім у редакції постанови Кабінету від 2 вересня 2020 р. № 767.

Разом з тим зазначені нормативні акти передбачають порядок отримання компенсації за зруйноване житло в певній сумі, що визначається відповідною комісією, а не повного відшкодування завданої шкоди, що не є тотожним.

Отже, право на отримання за рахунок держави відшкодування саме шкоди, заподіяної у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивач, зокрема, зазначала, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважала, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту житлового будинку у розмірі, який визначила з урахуванням опосередкованої вартості одного метру будівництва та загальної площі житлового будинку.

Також позивач посилалася на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення її житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування шкоди за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Зазначені доводи позивача суд вважає такими, що доведені й є обґрунтованими.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).

Як вже зазначено, закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, пункти 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19).

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).

У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

Вирішуючи питання про можливість задоволення позову, суд враховує постанову Кабінету міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, якою затверджений Порядок використання коштів,передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації та якою були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 р. № 947 Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок).

Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, затверджений постановою КМУ від 18.12.2013 р. №947 (в редакції постанови КМУ від 02.09.2020 р. №767) (далі Порядок) застосовується до постраждалих, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України (п. 3 Порядку)

Як зазначає позивач, після того як її будинок був зруйнований в результаті терористичного акту (09.06.2015 р.), вона на його місці побудувала новий будинок, який є меншим за попердній, що підтверджується долученими до позовної заяви фотографіями будунику на момент його зруйнування та нового будинку (а.с.24-27 т.1).

Пунктом 19 зазначеного Порядку визнаено, що після визнання особи постраждалою внаслідок надзвичайної ситуації, постраждалі, їх законні представники або представники, які діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності (далі - представник), додатково подають органам місцевого самоврядування, а в разі їх відсутності - військово-цивільним адміністраціям населених пунктів, серед іншого, зокрема, інформаційну довідку (витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням, яка видається в установленому порядку на підставі акта обстеження житла.

Відповідно до п. 20 Порядку у разі подання постраждалим неповного пакета документів, необхідних для отримання грошової компенсації, визначених в цьому Порядку, або наявності в поданих документах технічних помилок чи інших недоліків органи місцевого самоврядування, а у разі їх відсутності - військово-цивільні адміністрації населених пунктів надають можливість постраждалому протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення про виявлення такого факту надати відсутні документи або усунути відповідні недоліки. У разі неусунення недоліків в установлений строк всі документи повертаються постраждалому або його представнику.

Таким чином, обов`язковою умовою отримання грошової компенсації за зруйноване житло є надання відповідної інформаційної довідки (витягу) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням.

Враховуючи, що зруйноване житло позивача було відновлене ним (збудовано новий будинок на місці зруйнованого) власним коштом та за кошти благодійних організацій, з урахуванням наведених норм порядку, для отримання відповідної компенсації позивач буде змушений припинити своє право власності не на зруйноване, а вже на новозбудоване житло, що є вочевидь неефективним способом захисту прав позивача та суперечить, як ст. 47 Конституції України так і ст. 8, 13 Конвенції.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що вказаним Порядком не врегулювано питання надання та визначення розміру компенсації за зруйноване житло внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України зокрема у випадку, якщо зруйноване житло, було в подальшому відновлено потерпілою особою, зокрема шляхом зведення нового будинку на місці зруйнованого, власними коштами та не передбачено ефективного способу захисту прав такої особи.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей та вподальшому було відновлено потерпілою особою, зокрема шляхом зведення нового будинку на місці зруйнованого, так само як і закону, щодо порядку відшкодування шкоди завданої терористичним актом у відповідності до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» ,суд, вважає, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

При цьому, на думку суду, можливі негативні наслідки пов`язані з самостійним відновленням позивачем зруйнованого житла, зокрема шляхом зведення нового будинку на місці зруйнованого, в тому числі неможливість отримання відповідної компенсації, не можуть бути покладені на позивача, оскільки остання, ще в 2015 р. звернулась до органів місцевого самоврядування з метою обстеження зруйнованого будинку, що підтверджується відповідними актами.

Разом з тим відповідний механізм, який передбачає, порядок надання компенсації або допомоги особам, житлові будинки яких пошкоджені внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації запроваджено постановою КМУ № 623 від 10.07.2019 р. № 623 та в подальшому змінений постановою КМУ № 767 від 02.09.2020 р. майже через 4 роки з моменту зруйнування житла позивача. Тобто до прийняття зазначених нормативно-правових актів позивач не мала можливості отримати відповідну компенсацію з обставин, що від неї не залежали.

У зв`язку з наведеним суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Визначаючи розмір компенсації за принципом розумності та справедливості, суд, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що на користь позивача стягненню підлягає грошова сума у розмірі 100000 грн. за зруйноване майно, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову.

В частині оцінки доводів клопотання прдеставника відповідача, особи яка діє від імені Кабінету Міністрів України, та представника третьої особи з боку відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на те, що тривалий час правовідносини, щодо надання компенсації за зруйноване житло, були неврегульовані , а у випадку здійснення самостійного відновлення житла потерпілою особою або відшкодування шкоди завданої терористичним актом є неврегульованими і до цього часу, у зв`язку з відсутністю відповідих нормативно-правових актів, суд, вважає, що початок перебігу строку позовної давності, розпочинається саме з моменту прийняття таких актів, з яким пов`язується і можливість позивача бути обізнаним про виникнення (наявність) та відповідно можливість порушення такого свого права відповідно до норм національного законодавства, у зв`язку з чим, трирічний строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України на момент звернення позивача до суду не сплив, а тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а про понесення позвичем будь-яких інших судових витрат пов`язаних з розглядом справи останньою або її представником не завялвлось.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 258, 259, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію у розмірі 100000 (сто тисяч) грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2020 р.

Суддя: М.М. Скиба