Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 275/900/17

провадження № 61-7160св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Коростишівська місцева прокуратура Житомирської області в інтересах держави в особі територіальної громади Брусилівського району Житомирської області в особі Брусилівської селищної ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року у складі судді Данилюк О. С. та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року Коростишівська місцева прокуратура Житомирської області в інтересах держави в особі територіальної громади Брусилівського району Житомирської області в особі Брусилівської селищної ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2012 року в справі № 1-62/11 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою та другою статті 364, частиною першою та другою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і призначено йому покарання.

Цим вироком встановлено, що « ОСОБА_2 , перебуваючи в період з 12 квітня 2006 року до 12 листопада 2010 року на посаді голови Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, державним службовцем 7 рангу 4 категорії, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах третіх осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у невстановлений день вересня 2009 року, в приміщенні службового кабінету сільської ради в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, на вул. Івана Франка, 2-а, порушуючи вимоги статей 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 116, 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), відповідно до яких питання щодо безоплатної передачі у власність фізичним особам земельних ділянок приймаються виключно на пленарних засіданнях відповідної сільської, селищної чи міської ради шляхом голосування більшістю присутніх депутатів від загального складу ради, виготовив текст завідомо неправдивого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 25 вересня 2009 року про надання дозволу ОСОБА_1 та іншим на виготовлення технічної документації та виготовлення документів на право власності на земельні ділянки з метою їх подальшої безоплатної передачі у власність вказаним громадянам. ОСОБА_2 , завідомо знаючи про те, що в дійсності вказане питання на порядок денний засідання сесії сільської ради не виносилось і рішення з цього приводу депутатами не приймалось, підписав вказані рішення, завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області та приєднав до матеріалів 25 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області. В подальшому, ОСОБА_2 , використовуючи службове становище, всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_3 в приміщенні службового кабінету Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області на вул. Івана Франка, 2-а в селі Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, у невстановлений день грудня 2009 року виготовив текст завідомо неправдивого рішення 28 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 01 грудня 2009 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1639 га.

ОСОБА_2 , завідомо знаючи про те, що в дійсності вказане питання на порядок денний засідання сесії сільської ради не виносилось і рішення з цього приводу депутатами не приймалось, підписав дане рішення, завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області та приєднав до матеріалів 28 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області.

ОСОБА_2 виготовив копію з вказаного підробленого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, яке теж підписав та завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, і видав ОСОБА_3 .

На підставі підробленого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 01 грудня 2009 року ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 0,1639 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд».

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року у справі № 605/251/2012 задоволено позов прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах держави, територіальної громади с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

21 серпня 2017 року до Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області надійшло звернення ОСОБА_6 , відповідно до якого прокуратура дізналася про те, що земельна ділянка, площею 0,1639 га, кадастровий номер :01:002:0454, яка належала ОСОБА_3 , перейшла у власність ОСОБА_1 згідно з договором дарування від 19 вересня 2010 року.

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власником земельної ділянки, площею 0,1639 га, кадастровий номер :01:002:0454, розташованої на АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку здійснено 21 вересня 2016 року.

Ураховуючи викладене, Коростишівська місцева прокуратура Житомирської області просила на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) витребувати у ОСОБА_1 на користь Брусилівської селищної ради земельну ділянку, площею 0,1639 га, кадастровий номер :01:002:0454, розташовану на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, у задоволенні позову Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі територіальної громади Брусилівського району Житомирської області в особі Брусилівської селищної ради відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що спірна земельна ділянка, передана ОСОБА_3 та отримана відповідачем на підставі договору дарування, протиправно вибула з державної форми власності, що є підставою для її витребування на підставі статті 388 ЦК України. Однак суди взяли до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що про передачу спірної земельної ділянки Соловіївська сільська рада дізналася ще у 2010 році, оскільки відомості про перехід права власності на неї до ОСОБА_1 були внесені 26 травня 2010 року до поземельної книги. Проте з позовом у цій справі позивач звернувся до суду лише 10 листопада 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, заступник прокурора Житомирської області, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статті 261 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки не взяли до уваги те, що незаконність вибуття із комунальної власності спірної земельної ділянки встановлено вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2012 року та рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року у справі № 605/251/2012, які ухвалені у 2012 році, тобто після реєстрації у поземельній книзі переходу права власності на цю земельну ділянку від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 у 2010 році за договором дарування. Таким чином, станом на 26 травня 2010 року у Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області, яка є правонаступником Соловіївської сільської ради, та у Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області не було підстав для пред`явлення позову про витребування спірної земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України, оскільки на той момент не було встановлено обставин незаконності вибуття земельної ділянки із комунальної власності.

За таких обставин початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати саме з моменту отримання прокуратурою 21 серпня 2017 року звернення ОСОБА_6 , з якого було встановлено наявність підстав для звернення до суду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2019 року і витребувано із Брусилівського районного суду Житомирської області цивільну справу № 275/900/17.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набуття чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2012 року в справі № 1-62/11 ОСОБА_2 , як голову Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, визнано виним у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою, другою статті 364, частинами першою, другою статті 366 КК України.

Цим вироком встановлено, що « ОСОБА_2 , перебуваючи в період з 12 квітня 2006 року до 12 листопада 2010 року на посаді голови Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, державним службовцем 7 рангу 4 категорії, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах третіх осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у невстановлений день вересня 2009 року, в приміщенні службового кабінету сільської ради на вул. Івана Франка, 2-а в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області порушуючи вимоги статей 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 116, 118 ЗК України, відповідно до яких питання щодо безоплатної передачі у власність фізичним особам земельних ділянок приймаються виключно на пленарних засіданнях відповідної сільської, селищної чи міської ради шляхом голосування більшістю присутніх депутатів від загального складу ради, виготовив текст завідомо неправдивого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 25 вересня 2009 року про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на виготовлення технічної документації та виготовлення документів на право власності на земельні ділянки з метою їх подальшої безоплатної передачі у власність вказаним громадянам. ОСОБА_2 , завідомо знаючи про те, що в дійсності вказане питання на порядок денний засідання сесії сільської ради не виносилось і рішення з цього приводу депутатами не приймалось, підписав вказані рішення, завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області та приєднав до матеріалів 25 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області.

Після цього ОСОБА_2 , використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_3 в приміщенні службового кабінету Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області на вул. Івана Франка, 2-а в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, у невстановлений день грудня 2009 року виготовив текст завідомо неправдивого рішення 28 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 01 грудня 2009 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1639 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. ОСОБА_2 , завідомо знаючи про те, що в дійсності вказане питання на порядок денний засідання сесії сільської ради не виносилось і рішення з цього приводу депутатами не приймалось, підписав вказане рішення, завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області та приєднав до матеріалів 28 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області.

ОСОБА_2 виготовив копію з вказаного підробленого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, яке теж підписав та завірив печаткою Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, і видав ОСОБА_3 .

На підставі підробленого рішення сесії Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 01 грудня 2009 року ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 0,1639 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд».

Вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2012 року набрав законної сили.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року у цивільній справі № 605/251/2012 позов прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах держави, територіальної громади с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано недійсним державний акт серії ЯК № 619829 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1639 га, кадастровий номер :01:002:0454, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий ОСОБА_3 .

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року набрало законної сили.

06 травня 2010 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області Отрищенком О. І. посвідчено договір дарування земельної ділянки, згідно із якоим ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 , а той прийняв в дарунок земельну ділянку, площею 0,1639 га, кадастровий номер :01:002:0454, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , який 06 травня 2010 року зареєстровано в Державному реєстрі правочинів.

Відомості про договір дарування від 06 травня 2010 року зареєстровані начальником відділу Держкомзему в Брусилівському районі Житомирської області у поземельній книзі 26 травня 2010 року за № 5400, про що свідчить відмітка на державному акті серії ЯК № 619829 на земельну ділянку з кадастровий номером :01:002:0454.

Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку 21 вересня 2016 року в Державному реєстрі прав здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0454 за ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Брусилівської селищної ради Житомирської області від 05 грудня 2017 року № 1775 в підшивці копій нотаріальних документів, що надавались фізичними і юридичними особами та зберігаються в колишній Соловіївській сільській раді Брусилівського району Житомирської області, зберігається копія договору від 06 травня 2010 року дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0454, на АДРЕСА_1 . Оскільки наступний договір дарування в підшивці датується 23 жовтня 2010 року, то виконкому колишньої Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області на зазначену дату вже було відомо про існування зазначеного договору від 06 травня 2010 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року в цивільній справі № 605/251/2012, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року у цивільній справі № 605/251/2012 встановлено факт передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, площею 0,1639 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 без прийняття відповідного рішення Соловіївською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, а державний акт серії ЯК № 619829 видано ОСОБА_3 на підставі підробленого рішення Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 01 грудня 2009 року, що встановлено вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2012 року.

Таким чином, для справи, що переглядається в касаційному порядку, преюдиційними є встановлені зазначеним судовим рішенням обставини незаконності набуття спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 та вибуття її із володіння власника - територіальної громади Брусилівського району Житомирської області в особі Брусилівської селищної ради поза його волею.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із володіння її власника поза його волею на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Щодо строку позовної давності

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У рішенні ЄСПЛ від 22 липня 2014 року заява № 36157/08, GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, суд зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, тоце, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (§ 22, 23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 Господарського процесуального кодексу України (далі - УПК України), у редакції чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) вказує, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України, у редакції чинній до 15 грудня 2017 року, та статтею 74 цього Кодексу, у редакції чинній з 15 грудня 2017 року, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) указала, що «відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року в справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу».

Позовна давність обчислюється з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), а також у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17 (провадження № 61-22690св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17-ц (провадження № 61-36609св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61-27502св18).

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що право на позов виникло не з часу ухвалення Брусилівським районним судом Житомирської області вироку від 17 лютого 2012 року у кримінальній справі № 1-62/11 та рішення від 26 червня 2012 року у цивільній справі № 605/251/2012, а з моменту, коли Соловіївська сільська рада Брусилівського району Житомирської області і прокурор мали можливість дізнатися про порушення права та інтересів держави.

Судами зроблено правильний висновок, що, оскільки відомості про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 були внесені до поземельної книги 26 травня 2010 року, саме з цієї дати в нього виникло право власності на спірну земельну ділянку, про що стало відомо Соловіївській сільській раді Брусилівського району Житомирської області ще у 2010 році, що випливає з відповіді Брусилівської селищної ради Житомирської області від 05 грудня 2017 року № 1775.

Таким чином, саме у 2010 році Соловіївська сільська рада Брусилівського району Житомирської області мала можливість встановити порушення визначеного законом порядку відчуження земельної ділянки, площею 0,1639 га, на АДРЕСА_1 , ініціювати відповідні процедури перевірки і звернення до суду, у тому числі за допомогою прокуратури, в межах передбаченого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

Установивши, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені з пропуском строку позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій, зробили правильний висновок, про відмову в задоволенні позову прокурора з підстав пропуску строку позовної давності при зверненні до суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк