Номер провадження: 22-ц/813/3402/20
Номер справи місцевого суду: 502/1693/13-ц
Головуючий у першій інстанції Маслеников О.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 08 липня 2013 року у цивільній справі за поданням Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження божника у праві виїзду за межі України, боржник ОСОБА_1 ,

встановив:

В провадженні Кілійського районного суду Одеської області перебувала вищевказана цивільна справа за поданням Державного виконавця ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України

Як було зазначено в поданні державного виконавця, на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області знаходився виконавчий лист №1506/2923/2012, виданий 25.04.2013 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8700 грн. матеріальної та моральної шкоди.

Державним виконавцем ВДВС Кілійського РУЮ 27.05.2013 р. було відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого документу та надано строк боржнику для його самостійного виконання.

Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі - АДРЕСА_1 . Проте вимоги виконавчого документу боржником виконані не були. На виклик державного виконавця боржник не з`явився. При виході державного виконавця за адресою місця проживання боржника, було встановлено, що боржник за адресою, зазначеною у виконавчому документі, не проживає.

Таким чином вимоги виконавчого документу боржником не були виконані, а відомості про його місце проживання, перебування чи місцезнаходження у державного виконавця відсутні, у зв`язку з чим державний виконавець звернувся до суду з поданням про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та надав клопотання про розгляд подання у його відсутність.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 08 липня 2013 року подання державного виконавця було задоволено.

Оголошено в розшук боржника громадянина України: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Здійснення розшуку ОСОБА_1 доручено Кілійському РВ ГУМВС України в Одеській області.

Тимчасово обмежено боржника громадянина України: ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов`язань за виконавчим листом № 1506/2923/2012, виданим 25.04.2013 року Біляївським районним судом Одеської області на підставі відповідного судового рішення від 18.09.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8700 грн. матеріальної та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження ухвали Кілійського районного суду Одеської області від 08 липня 2013 року, її скасуваннята просить у задоволенні подання Державного виконавця ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.02.2020 року матеріали цивільної справи за поданням Державного виконавця про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження божника у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кілійського районного суду м. Одеси від 08 липня 2013 року повернуті до суду першої інстанції для ініціювання відновлення втраченого судового провадження (а.с.39-40).

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 24 березня 2020 року було відновлено втрачене судове провадження в цивільній справі № 502/1693/13-ц (а.с. 49-51).

Після усунення недоліків апеляційної скарги ухвалою Одеського апеляційного суду від 128.05.2020 року було поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали суду і відкрито апеляційне провадження у справі (а.с.61-62).

В той же день Одеським апеляційним судом було постановлено ухвалу про відмову заявнику апеляційної скарги про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.63-64).

Розгляд справи призначено ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.06.2020 року (а.с.70).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, яке було призначено на 28.10.2020 року, на 14.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 71-73).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року (а.с. 79) тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 05.11.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки в державного виконавця в провадженні знаходиться виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_1 , відносно якого відсутні відомості про місце проживання, перебування чи місцезнаходження, то подання в частині оголошення його у розшук обґрунтоване та підлягає задоволенню.

Крім того, наявність у боржника-громадянина України невиконаних зобов`язань, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України, оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує та не вживає заходів для їх виконання.

Однак, із такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно ч.1ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік заходів щодо примусового виконання рішення суду одним із яких є розшук боржника.

За приписами п. 1 ч. 2ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.1ст. 438 ЦПК України, розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місця знаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Розшук боржника, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Тобто звернення державного виконавця до суду із поданням про розшук боржника повинно бути підтверджене відповідними документами, що підтверджують підстави та наявність невиконаного виконавчого провадження з вини боржника.

З оскаржуваної ухвали суду вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі а саме: АДРЕСА_1 .

Проте, по АДРЕСА_1 він не проживає, про що свідчить копія паспорта, в якому зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 з 06.08.1996 року зазначено за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11-зворот).

Більше того, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказав, що вироком Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2012 року його було засуджено до 5 років позбавлення волі з відбуттям покарання в кримінально-виправній установі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на З роки. Строк відбування покарання рахувався з 18 вересня 2012 року (а.с. 12-13).

Окрім того на підставі вироку суду, з ОСОБА_1 стягнуто на користь Біляївської центральної районної лікарні 5590 грн. 37 коп.; на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 3700 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а всього 8700 грн.; на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 25600 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн., а всього 75600 грн.; а також судові витрати за проведення експертиз на користь держави у сумі 4297 грн. 60 коп.

Тобто, починаючи з 18 вересня 2012 року, після оголошення вироку та взяття ОСОБА_1 під варту в залі суду, і до листопада 2015 року він відбував покарання в місцях позбавлення волі.

Перебуваючи в місцях позбавлення волі він працював, та з його заробітної плати утримувалися кошти за вироком суду. Після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_1 влаштувався на роботу, та з його заробітної плати також утримувалися кошти за вироком суду, про що свідчать дублікати квитанцій які долучені до апеляційної скарги (а.с. 16-27).

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не переховувався та не ухилявся від відшкодування шкоди. Про те, що його під час відбуття покарання в місцях позбавлення волі, оголошено у розшук та тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України йому відомо не було.

Як зазначив заявник апеляційної скарги, під час отримання паспорта громадянина України 11 березня 2016 році та отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон 21 січня 2019 році була відсутня інформація про те, що він перебуває у розшуку.

Таким чином, колегія суддів вважає, щоДержавним виконавцем ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області не було надано до подання доказів, з яких би вбачалося умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на нього обов`язків.

Що стосується задоволення подання Державного виконавця ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області про встановлення тимчасового обмеження божника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема, пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Проте особа, що має невиконані зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

У розумінні ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, державний виконавець не прийняв до уваги, що ОСОБА_1 перебуває у місцях позбавлення волі, а також те, що він не ухилявся від виконання грошових зобов`язань за вироком суду.

Про те, що його обмежено у праві виїзду за кордон йому стало відомо лише 20 липня 2019 року - під час виїзду за кордон, коли в пункті пропуску йому було в цьому відмовлено (а.с. 14).

Таким чином, зазначенні обставини в своїй сукупності не свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а тому слід дійти висновку про те, що судом першої інстанції порушені вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства при розгляді даної справи, що призвело до того, що суд без достатніх правових підстав і з порушення вимог діючого цивільно-процесуального законодавства задовольнив поданняДержавного виконавця ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області про оголошення у розшук та встановив тимчасове обмеження божника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено не у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні подання Державного виконавця ВДВС Кілійського районного управління юстиції Одеської області про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження божника у праві виїзду за межі України, відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 08 липня 2013 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні подання Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про оголошення у розшук та встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева