Справа № 463/2494/19 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/3653/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , її представника Шачіної Н.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Дім» про зобов`язання до вчинення дій, визнання членом сім`ї, зустрічним позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Львівська міська рада, про виселення із незаконно зайнятого жилого приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила зобов`язати ЛРА ЛМР укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення АДРЕСА_1 замість ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати ОСОБА_1 членом сім`ї ОСОБА_2

ОСОБА_1 позовні вимоги мотивує тим, що її рідна тітка ОСОБА_2 14.12.1976 одержала ордер №196 на одну особу на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ), який було видано на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих від 26 жовтня 1976 року №803.

05.10.1981 позивач прописана у цій квартирі зі згоди тітки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка померла, а позивач залишилась проживати у квартирі сама, оплачуючи усі комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг із вказівкою особового рахунку на її ім`я. З часом було змінено і особовий рахунок на її ім`я, а також укладено договори на її ім`я як основного і єдиного наймача, які дійсні і на даний час.

Маючи намір приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , позивач звернулась із відповідною заявою до відповідача, у задоволенні якої їй було відмовлено з тих підстав, що вона, як племінниця, не є членом сім`ї наймача.

З 05.10.1981 позивач фактично має статус наймача квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рядом документів, а саме: довідкою про склад сім`ї, квитанціями про квартплату, технічним паспортом виданим на її ім`я, договорами, а тому, як особа, що виконує обов`язки наймача квартири та сплачує комунальні послуги, просить суд зобов`язати відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення АДРЕСА_1 .

Крім цього, оскільки ЛРА ЛМР не визнає позивача членом сім`ї ОСОБА_2 , у зв`язку з чим пред`явила зустрічний позов про виселення позивача, просить суд визнати позивача членом сім`ї ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки остання була рідною сестрою матері позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану про народження та про шлюб.

У 1979 році, відразу після закінчення школи, позивач переїхала проживати до тітки, яка не була одружена та не мала своїх дітей. 05.10.1981 тітка прописала позивача у цій квартирі, вони вели спільне господарство, жили в злагоді та розумінні, усі витрати по обслуговуванню квартири несли спільно, робили поточний ремонт, оплачували платежі, тобто жили однією сім`єю.

У 1990 році тітка захворіла, тому позивач виконувала усі обов`язки по догляду за нею, а також по оплаті всіх витрат, пов`язаних з користуванням квартирою. Після поховання ОСОБА_2 позивач залишилась сама проживати у цій квартирі.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тому просила позовні вимоги в цій частині задовольнити.

ЛРА ЛМР звернулась до ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою, просить виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із незаконно зайнятого жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 .

ЛРА ЛМР позовні вимоги за зустрічною позовною заявою мотивує тим, що будинок АДРЕСА_2 є п`ятиповерховим та 60-ти квартирним, перебуває на обслуговуванні ЛКП «Дім». Квартира АДРЕСА_3 у вказаному будинку належить до комунальної власності та складається з однієї житлової кімнати площею 15,1 кв.м і вигод. Наймачем зазначеної квартири була ОСОБА_2 на підставі ордеру № 196 від 14.12.1976, виданого виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради депутатів трудящих, сім`я якої складалася з однієї особи.

Відповідно до довідки ЛКП «Дім» з місця проживання, про склад сім`ї та прописку від 30.01.2019, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , без зазначення статусу родинних відносин.

Із положення ст. 58 ЖК УРСР вбачається, що єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер. На підставі ордера на жиле приміщення укладається в письмовій формі договір найму житлового приміщення (ст. 61 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі лише на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Однак, ОСОБА_2 наймач, за життя до ЛКП «Дім» із заявою про вселення ОСОБА_1 не зверталась.

22.12.2018 ОСОБА_1 звернулася в ЛРА ЛМР із заявою про зміну договору найму житлового приміщення на АДРЕСА_4 . Листом №33-172 від 23.01.2019 заявнику було запропоновано представити документи, які б підтверджували родинний зв`язок з ОСОБА_2 , основним наймачем.

30.01.2019 ОСОБА_1 повторно звернулася в ЛРА ЛМР з аналогічним зверненням. Листом № 33-580 від 28.02.2019 заявнику роз`яснено зміст ст. 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР право на зміну договору найму жилого приміщення у разі смерті наймача належить будь-якому членові сім`ї наймача, в той час як ОСОБА_1 не була членом сім`ї наймача ОСОБА_2 .

Оскільки відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, просить виселити ОСОБА_1 , із незаконно зайнятого жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 , а в задоволенні первісного позову відмовити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2019 року первісний позов ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Дім» про зобов`язання до вчинення дій, визнання членом сім`ї, - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , членом сім`ї ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні позовних вимог про зобов`язання Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення АДРЕСА_1 замість ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовлено.

Стягнуто з Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп. судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Львівська міська рада, про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із незаконно зайнятого жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що зазначене рішення суду в частині визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача та відмови у позові районній адміністрації, вважає таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення у справі. Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Однак, ОСОБА_2 , наймач, за життя до ЛКП «Дім» із заявою про вселення ОСОБА_1 не зверталась, що не враховано судом першої інстанції. Вважає, що згідно норми ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Проте, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 доказів цього не надала. Зазначає, що відповідно до ст. 106 ЖК УРСР право на зміну договору найму жилого приміщення у разі смерті наймача належить будь-якому членові сім`ї наймача. Тому таке право належить виключно членові сім`ї наймача, а ОСОБА_1 не була членом сім наймача ОСОБА_2 . Просить рішення в частині визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача ОСОБА_2 і в частині відмови у позові Личаківській районній адміністрації скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні членом сім`ї наймача і задоволення позову Личаківської районної адміністрації про виселення із незаконно зайнятого житлового приміщення. В решті рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вона була вселена у спірну квартиру зі згоди ОСОБА_2 , яка була єдиним наймачем, оплачує комунальні послуги, тому відсутні підстави вважати, що її вселення є самоправним.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Суд першої інстанції установив, що позивач ОСОБА_1 з 05.10.1981 по даний час зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.7).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 вселена у вказану квартиру на підставі ордеру №196 від 14.12.1976, виданого на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної Ради депутатів трудящих від 26 жовтня 1976 року №803 (а.с.4, 106).

Судом встановлено також, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була рідною сестрою матері позивача та відповідно тіткою позивача ОСОБА_1 (а.с.11, 12, 13,14, 15).

Відповідно до ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Суд установив, що ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_2 , яка була єдиним наймачем, позивач з 1981 року зареєстрована у вказаній квартирі, вела з ОСОБА_2 спільне господарство, доглядала її, що ствердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . На даний час позивач продовжує проживати у вказаній квартирі.

З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_2 в розумінні ст.64 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР, на яку посилається ЛРА ЛМР як на підставу вимог за зустрічною позовною заявою, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 була вселена у квартиру АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_2 , яка була єдиним наймачем, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав стверджувати, що вселення ОСОБА_1 є самоправним, оскільки такі доводи не підтверджені зібраними у справі доказами.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Ураховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_1 з 05.10.1981, тобто більше тридцяти років зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7), іншим житлом, придатним для проживання не володіє, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, саме з ОСОБА_1 ще за життя ОСОБА_2 було укладено договір на подачу до квартири АДРЕСА_1 води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізаційної мережі від 23.12.1996 (а.с.22), а після смерті останньої також договори про користування електричною енергією (а.с.23-25), про надання послуг з газопостачання (а.с.25-26), про надання населенню послуг з газопостачання (а.с.27-28), складено акт реєстрації лічильників (а.с.21), саме ОСОБА_1 оплачує комунальні послуги (а.с.20), суд дійшов правильного висновку про відмову в позові про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:06.11.2020

Головуючий

Судді