Провадження №2/463/1550/20
УХВАЛА

судового засідання

10 листопада 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву головуючого судді Леньо С.І. про самовідвід у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди,

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути за рахунок державного бюджету України на її користь кошти, сплачені нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальній справі в розмірі 203 315 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2020, справа передана в провадження судді Леньо С.І.

Головуючим у вказаній справі, суддею Леньо С.І. подано заяву про самовідвід, оскільки мова йде про кримінальне провадження (справа № 463/876/17, провадження № 1-кп/463/61/19) про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, де суддя Леньо С.І. була головуючою, і під час розгляду цього кримінального провадження з матеріалів справи зникли речові докази, що потягнуло за собою ініціювання нового кримінального провадження, яке правоохоронні органи за процесуального керівництва відповідача спочатку ініціювали проти судді Леньо С.І., хоча ОСОБА_1 при поданні заяви про вчинення злочину (зникнення речових доказів) вказувала на вчинення такого прокурором Бойком П.М. та працівниками УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України. Реакція головуючого судді Леньо С.І. на такі дії полягала у направленні відповідного повідомлення Генеральному прокурору та голові ВРП про втручання у її діяльність, зокрема, внесення відносно неї відомостей до ЄРДР за заявою, яка не містила таких відомостей. Такий конфлікт на думку головуючого судді створює сумнів в її об`єктивності і безсторонності при розгляді цивільної справи про відшкодування шкоди, яка заподіяна у цьому кримінальному провадженні.

Розглянувши заяву про самовідвід, суд приходить до висновку, що така підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Встановлено, що предметом спору у згаданій вище справі є відшкодування позивачу шкоди, яка заподіяна внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності.

В даному випадку мова йде про кримінальне провадження (справа № 463/876/17, провадження № 1-кп/463/61/19) про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні суддя Леньо С.І. була головуючою. В кінцевому, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення.

До того моменту, коли сторона обвинувачення відмовилась від обвинувачення в судових засіданнях було досліджено ряд доказів та допитано ряд свідків, а вкінці травня 2018 року суддею ОСОБА_2 було виявлено, що з матеріалів справи зникли речові докази.

Відносно цих подій проводилось службове розслідування, за результатами якого не було встановлено осіб, які причетні до зникнення речових доказів.

Водночас, з приводу зникнення речових доказів сторона захисту подала відповідну заяву до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, про вчинення прокурором ОСОБА_3 та працівниками УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ст. 365, ст. 376 КК України.

Незважаючи на те, що в цій заяві про вчинення кримінального правопорушення заявник чітко вказала на осіб, яких підозрює у вчиненні цих злочинів і жодним чином не згадувала про службову недбалість головуючої, відомості в ЄРДР були внесені саме відносно головуючого судді Леньо С.І., що вона як головуюча у справі допустила службову недбалість.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом зникнення речових доказів проводилось ТУ ДБР, розташованим у м. Львові, а процесуальне керівництво здійснювалось прокуратурою Львівської області, тобто відповідачем по згаданій вище цивільній справі.

Оскільки особами, про яких згадувалось в заяві ОСОБА_1 є працівники правоохоронних органів, в тому числі прокуратури Львівської області, факт внесення відносно судді ОСОБА_2 відомостей до ЄРДР за заявою, яка таких відомостей не містила, остання розцінила як один з елементів втручання в її діяльність, про що направила відповідне повідомлення Генеральному прокурору та Голові Вищої ради правосуддя.

Таке моє звернення в кінцевому було долучено до матеріалів кримінального провадження № 0000575, розпочатого за фактом зникнення речових доказів. У межах цього кримінального провадження головуючого, її помічника та секретаря судових засідань було допитано як свідків. Кінцева доля цього кримінального провадження наразі не відома. Самі речові докази, які зникли теж не знайдені.

За правилами п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України, з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі ч. 1 ст. 40 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з п. 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) «особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, що свідчать про його безсторонність. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться».

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу, відповідно, запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Той факт, що правоохоронні органи за процесуального керівництва відповідача внесли відомості відносно головуючого у кримінальному провадженні, а також її подальша реакція щодо таких, на її думку, неправомірних дій, та кінцевий стан речей, де головуюча допитувалась як свідок, а речові докази так і не знайдені, очевидно створює об`єктивний сумнів в безсторонності головуючого при розгляді справи, де вирішується питання про відшкодування шкоди, яка заподіяна у кримінальному провадженні, де суддя Леньо С.І. була головуючою.

Крім того, як зазначає суддя, під час розгляду кримінального провадження таке перебувало на стадії дослідження доказів і у неї формувалась відповідна правова позиція щодо того, чи відбулась сама подія кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалась позивач, що також може створювати сумнів в її безсторонності під час розгляду справи про цивільно-правові наслідки такого кримінального провадження.

З метою забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнів в об`єктивності та неупередженості судді, заяву про самовідвід належить задовольнити.

Керуючись ст. ст. 36, 39, 40, 260 ЦПК України, суд

ухвалив :

Заяву головуючого судді Леньо С.І. про самовідвід задовольнити.

Відвести суддю Леньо С.І. від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди.

Матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди передати для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя: Леньо С. І.