Справа № 524/3631/20
Провадження №2/524/1916/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФЛАММА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні,-
У червні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «ФЛАММА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні.
Ухвалою судді від 18 червня 2020 року позовна заява була залишена без руху у зв`язку з недоліками з оформленням у відповідності до ст. ст. 175, 177 ЦПК України, позивачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків та роз`яснено спосіб їх усунення.
Ухвалою судді від 07 липня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін до участі у справі (а.с. 27).
У судове засідання сторони не прибули, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, позивач уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача у судове засідання не прибув повторно, про час, дату та місце розгляду справи керівництво відповідача повідомлялося належним чином, письмово про причини неявки свого представника суд не повідомило, відзив на позов до суду не направив.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом достовірно встановлено, що 20.11.2007 року позивача було прийнято на посаду перекладача за сумісництвом ТОВ «ФЛАММА» (наказ № 51-к від 20.11.2007 р.).
Наказом № 56-к від 07.12.2007 р. ОСОБА_1 було переведено на основне місце роботи на посаді перекладача.
Наказом директора ТОВ «ФЛАММА» № 05/19-3к від 19.05.2020р. позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Спір між сторонами у справі щодо порядку обчислення сум заборгованості по заробітній платі, які не були виплачені як розрахункові суми при звільненні позивача, фактично - відсутні.
При звільненні позивача адміністрація відповідача без поважних на те причин не провела виплату позивачеві належних йому розрахункових сум при звільненні.
Сума боргу по заробітній платі станом на день розгляду справи позивачеві відповідачем не виплачена.
Відповідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 115 цього Кодексу заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
У статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 вказаного Кодексу встановлено: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд вважає, що невиплачена заробітна плата підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідач в особі його адміністрації та представників не надав суду належні і допустимі докази на спростування даного позову та зазначених і встановлених судом обставин.
Щодо вимоги про стягнення та визначення розміру середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні, то суд зазначає, що позивач в обґрунтування цієї вимоги посилався на необхідність визначення розміру середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні з моменту виникнення боргу по 15 травня 2020 року всупереч вимогам ст. 117 КЗпП України, оскільки початок відліку необхідно відраховувати з наступного дня після звільнення до дня фактичної сплати боргу після звільнення працівника з роботи.
Положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів,нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно ст. 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці,у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Згідно п. 4 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.
Натомість, позивач не ставив вимогу щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Позивач з посиланням на ст. 117 КЗпП України здійснив обчислення розміру середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні у розмірі 3104,46 грн.
Однак, відповідно до методики обчислення такого середнього заробітку, яка встановлена Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100 (з наступними змінами та доповненнями) розмір середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні становить фактично 3770,36 грн., що є сумою без відрахування податків, та яка обчислена за період з 20.05.2020 року по 16.06.2020 року: ((( 4040,84 грн.+2309,05 грн.) : 32) х 19), де 4040,84 грн. заробітна плата за лютий 2020 року (повний відпрацьований місяць), 2309,05 грн. заробітна плата за відпрацьовані дні у березні 2020 року, 32 кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у лютому та березні місяцях 2020 року, 19 кількість робочих днів з 20.05.2020 р. по 16.06.2020 р. включно.
Суд звертає увагу, що остаточна виплата розрахункових сум при звільненні не була здійснена відповідачем позивачеві.
Однак, середній заробіток за час затримки виплати розрахункових сум при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3104,46 грн., тобто в межах позовних вимог із застереженнями, що такий розмір підлягає оподаткуванню на загальних підставах.
При розгляді справи судом були враховані правові висновки та роз`яснення Верховного Суду України, які були надані у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі за № 6-2405цс15, 14 грудня 2016 року у справі за № 6-788цс16, 08 листопада 2017 року у справі за № 6-1626цс17.
Одночасно слід зазначити, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Суд констатує, що строки, які визначені у ст. 233 КЗпП України позивачем при поданні позову не були пропущені.
Відповідач в особі його керівництва не подав належні і допустимі докази на спростування позову у цілому чи у певній частині, обставин встановлених судом.
За таких обставин, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходив з того, що позивач при поданні позову сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн., який є мінімальним за ставками встановленими у ст. 4 Закону України «Про судовий збір» станом на день подання позову та який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 94, 115, 116, 117, 221, 231, 233, 238 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354, 430 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Повне рішення виготовлено 09 листопада 2020 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: