Постанова

Іменем України

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 415/5111/17

провадження № 61-20245св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 серпня 2019 року у складі судді Фастовця В. М. та постанову Луганського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Луганської В. М., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування жилим будинком, що є спільною частковою власністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2000 року по 25 березня 2011 року, під час якого ними за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Після розлучення вони не дійшли згоди щодо поділу спірного будинку, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 липня 2016 року в порядку поділу вказаного будинку, виділено їй та відповідачу у власність по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

З 2001 року по 2017 рік вона мешкала у спірному будинку сама й здійснила за власні кошти ремонт його частини.

Повернувшись до будинку у 2017 році відповідач виявив бажання проживати у відремонтованих нею кімнатах, без її згоди приводить своїх друзів, з якими розпиває спиртні напої та вчиняє сварки, чим створює неможливі умови для спільного проживання та чинить перешкоди у здійсненні нею права користування житлом.

Посилаючись на викладене та відсутність порозуміння з відповідачем з приводу користування спірним будинком, ОСОБА_1 просила встановити порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 й виділити їй у користування жилу кімнату 1-9 площею 29,60 кв. м, жилу кімнату 1-10 площею 21,90 кв. м, жилу кімнату 1-7 площею 16 кв. м, коридор 1-8 площею 7,80 кв. м, веранду 3 площею 12,70 кв. м, коридор 6 площею 1, 90 кв. м, коридор 5 площею 3, 50 кв. м, ванну кімнату 4 площею 3 кв. м, туалет 1-3 площею 1,30 кв. м, кухню 1-2 площею 14,2 кв. м, котельну 1-1 площею 3,20 кв. м, тамбур 1 площею 4,70 кв. м, кладову 2 площею 5,30 кв. м, загальною площею 125,1 кв. м, що менше її частки в праві спільної часткової власності, а у користуванні ОСОБА_2 залишити жилу кімнату 1-14 площею 12,50 кв. м, коридор 1-13 площею 7, 50 кв. м, жилу кімнату 1-11 площею 13 кв. м, жилу кімнату 1-17 площею 18,50 кв. м, коридор 1-16 площею 5,60 кв. м, жилу кімнату 1-15 площею 15,30 кв. м, веранду 4 площею 13,10 кв. м, коридор 1-18 площею 6,70 кв. м, жилу кімнату 1-19 площею 19,70 кв. м, кухню 1-20 площею 10 кв. м, коридор 1-21 площею 6 кв. м, кладову 5 площею 1, 50 кв. м, ванну 1-24 площею 3,20 кв. м, коридор 1-23 площею 2,10 кв. м, котельну 1-24 площею 3 кв. м, загальною площею 138,4 кв. м, що перевищує в натурі розмір його частки в спільній частковій власності у будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Виділено у користування ОСОБА_1 жилі кімнати 1-10 площею 21,90 кв. м та 1-7 площею 16 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 .

Виділено у користування ОСОБА_2 жилу кімнату 1-9 площею 29, 60 кв. м у будинку АДРЕСА_1 .

Залишено у спільному частковому користуванні сторін жилу кімнату 1-14 площею 12,50 кв. м, жилу кімнату 1-11 площею 13 кв. м, жилу кімнату 1-17 площею 18,50 кв. м, жилу кімнату 1-15 площею 15,30 кв. м, жилу кімнату 1-19 площею 19,70 кв. м, коридор 1-8 площею 7,80 кв. м, веранду 3 площею 12,70 кв. м, коридор 6 площею 1,90 кв. м, коридор 5 площею 3,50 кв. м, ванну кімнату 4 площею 3 кв. м, туалет 1-3 площею 1,30 кв. м, кухню 1-2 площею 14,2 кв. м, котельню 1-1 площею 3,20 кв. м, тамбур 1 площею 4,70 кв. м, кладову 2 площею 5,30 кв. м, коридор 1-13 площею 7,50 кв. м, жилу кімнату 1-11 площею 13 кв. м, жилу кімнату 1-17 площею 18,50 кв. м, коридор 1-16 площею 5,60 кв. м, жилу кімнату 1-15 площею 15,30 кв. м, веранду 4 площею 13,10 кв. м, коридор 1-18 площею 6,70 кв. м, жилу кімнату 1-19 площею 19,70 кв. м, кухню 1-20 площею 10 кв. м, коридор 1-21 площею 6 кв. м, кладову 5 площею 1,50 кв. м, ванну 1-24 площею 3,20 кв. м, коридор 1-23 площею 2,10 кв. м, котельню 1-24 площею 3 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приміщення, які просить позивач виділити у користування відповідачу непридатні для проживання, що не може забезпечити ефективне та раціональне користування сторонами належним їм на праві часткової власності жилим будинком, й порушує житлові права відповідача, який має право на вільний доступ до всіх нежитлових і жилих приміщень спірного будинку, оскільки такий не поділено між сторонами в натурі. Спірні правовідносини не стосуються поділу будинку в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому сторонам виділено у користування частки, адекватні розміру їх часток у праві власності, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, що не змінює розміру часток співвласників та не порушує їх прав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Луганського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 серпня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, відмовивши у задоволенні вимог про надання у користування відповідача частини жилого будинку, яка не має підключення до електромережі, водопроводу, каналізації та газопостачання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не з`ясували фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, не врахували, що відповідач тривалий час не проживав у спірному будинку, частину якого відремонтувала позивач за власні кошти, а повернувшись виявив бажання проживати саме у відремонтованій частині, що є несправедливим, унаслідок чого дійшли невірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 23 січня 2020 року відзиві, ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили всі обставини справи, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та порядок користування спірним жилим будинком, який відповідає встановленим обставинам і ґрунтується на належних і допустимих доказах, а доводи касаційної скарги таких висновків судів не спростовують. Посилання позивача про непроживання відповідача в будинку на увагу не заслуговують, оскільки саме ОСОБА_1 чинить перешкоду ОСОБА_2 у користуванні житлом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Встановлено, що сторонам відповідно до заочного рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 липня 2016 року у справі № 2/415/731/16 на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частині кожному житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 224,8 кв. м, жилою - 146,5 кв. м, який складається з кімнати площею 29,60 кв. м, жилої кімнати площею 21,90 кв. м, жилої кімнати площею 16 кв. м, коридору площею 7,80 кв. м, веранди площею 12,70 кв. м, коридору площею 1,90 кв. м, коридору 5 площею 3,50 кв. м, ванної кімнати площею 3 кв. м, туалету площею 1,30 кв. м, кухні 1-2 площею 14,2 кв. м, котельні площею 3,20 кв. м, тамбуру площею 4,70 кв. м, кладової площею 5,30 кв. м, жилої кімнати площею 12,50 кв. м, коридору площею 7,50 кв. м, жилої кімнати площею 13 кв. м, жилої кімнати площею 18,50 кв. м, коридору 1-16 площею 5,60 кв. м, жилої кімнати площею 15,30 кв. м, веранди 4 площею 13,10 кв. м, коридору 1-18 площею 6,70 кв. м, жилої кімнати площею 19,70 кв. м, кухні площею 10 кв. м, коридору площею 6 кв. м, кладової площею 1,50 кв.м, ванної площею 3,20 кв. м, коридору площею 2,10 кв. м, котельні площею 3 кв. м.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи співвласниками вказаного жилого будинку, не можуть дійти згоди щодо користування ним.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (частина перша статті 383 ЦК України та стаття 150 ЖК Української РСР).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року № 712/1936/16 ц.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про визначення порядку користування житлом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним, обґрунтовано вважав, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення при неможливості забезпечення відповідності ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, та дійшов правильного висновку про виділяння сторонам у користування приміщень, які є придатними для проживання, що не порушує прав співвласників спірного будинку та не змінює їх часток у праві власності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

При вирішенні вказаної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач тривалий час не проживав у спірному будинку, частину якого відремонтувала позивач за власні кошти, є безпідставними та висновків судів не спростовують, оскільки вимог про відшкодування витрат на утримання будинку ОСОБА_1 не заявляла, здійснення нею ремонтних робіт у будинку не впливає на порядок користування ним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 серпня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко