Єдиний унікальний номер 233/6579/19
Номер провадження 22-ц/804/2816/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

представника позивача адвоката Шпільова С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Бєлостоцької О.В. в місті Костянтинівці Донецької області, повне судове рішення складено 16 червня 2020 року, в справі номер 233/6579/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину майна,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 січня 1989 року він уклав шлюб з відповідачкою.

21 серпня 2002 року сторони придбали за 4000,00 гривень у ОСОБА_4 нерухоме майно трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , про що уклали договір дарування. Вказана квартира оформлена на відповідачку. На придбання квартири мати позивача ОСОБА_5 дала йому та відповідачці 200 доларів США.

Отже, фактично був укладений не договір дарування, а договір купівлі-продажу квартири, оскільки власник квартири ОСОБА_4 отримав грошові кошти в рахунок вартості квартири.

Тому, з урахуванням уточнень, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 21 серпня 2002 року від моменту його складання, оскільки він є удаваним, зважаючи на те, що ОСОБА_4 отримав грошові кошти за квартиру і насправді відбулась купівля-продаж нерухомого майна; визнати, що 21 серпня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину майна відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним.

Суд не звернув уваги на те, що фактично договір дарування укладався двічі.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що колишній власник квартири не є її родичем, а лише знайомий, з яким вона познайомилась на вулиці, де він запропонував придбати в нього квартиру.

Цим фактам суд не надав належної оцінки. Не надано належної правової оцінки також поясненням свідків.

Тому вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення грубо порушено норми процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шпільов С.І. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статті 128 ЦПК України.

29 жовтня 2020 року судову повістку про дату, час і місце розгляду справи відповідно до довідки АТ «Укрпошта» повернуто до суду у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 165).

ОСОБА_3 не повідомила суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження. Тому, згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України судова повістка вважається доставленою.

Крім того, 28 вересня 2020 року відповідачка надіслала до апеляційного суду лист з проханням розглянути справу без її участі (а.с. 156).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб 14 січня 1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року (а.с. 55-58).

Згідно з договором дарування від 21 серпня 2002 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

В пункті 3 договору дарування від 21 серпня 2002 року визначена вартість квартири, яка згідно з довідкою-характеристикою Костянтинівського бюро технічної інвентаризації від 21 серпня 2002 року №3-156 на момент укладення договору становила 9852,00 грн (а.с. 12).

Відповідно до звіту про оцінку майна станом на 26 вересня 2019 року вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 становить 153410,00 грн (а.с. 14-31).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини мають регулюватися, зокрема, положеннями ЦК УРСР (1963 р.), який був чинним станом на момент укладення договору.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (частина перша статті 42 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири шляхом визнання договору удаваним.

Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить закону, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосування наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи

були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 14 січня 1989 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2019 року.

21 серпня 2002 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування квартири посвідчений 21 серпня 2002 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Щербініною Н.П. та зареєстрований в реєстрі №3512.

Будь-яких доказів недійсності правочину позивачем не надано.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався в позові.

Питання щодо необхідності витребування від компетентних органів відомостей, які входять до предмета доказування позивачем не порушувалось.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Так спірна квартира належить ОСОБА_3 , право власності на яку вона набула згідно з договором дарування від 21 серпня 2002 року, уклавши за договір дарування з ОСОБА_4 , а тому вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність у позивача права власності на спірну квартиру та відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін спірного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана належна оцінка доказу - поясненням допитаного у справі свідка, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції повно та об`єктивно обґрунтував висновок про неприйняття цього доказу. Суду апеляційної інстанції не наведено будь-яких доводів щодо спростування такого висновку суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду,

невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені і були предметом перегляду судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо часу виготовлення повного судового рішення, висновків суду не спростовують та не впливають на правильність винесеного рішення.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 05 листопада 2020 року.

Суддя: