Справа № 510/693/14-ц
Провадження № 2/510/26/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 листопада 2020 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції Одеської області) про визнання батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, себе батьком дитини не вважає, стверджуючи, що дитина біологічно не походить від нього, хоча не заперечує, що певний час співмешкав із позивачкою в м. Рені Одеської області та мав із нею фактичні сімейні стосунки, однак, згодом, задовго ще до народження дитини, припинив їх. Із дитиною ОСОБА_3 не спілкується, не сприймає хлопчика, як свого сина, будь-яких відносин щодо матеріального забезпечення дитини - не має. Відповідач вважає, що позивачка народила хлопчика від іншого чоловіка, із яким вона співмешкала після того, як вони розійшлися. Висновок судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи оцінює критично, незважаючи на нього, продовжує стверджувати, що він не є біологічним батьком дитини від позивачки.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання, які призначалися на 19.08.2020р., 03.11.2020 р., будучи належним чином сповіщений, не явився, про причину неявки суд не сповістив, був попереджений, що на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки, справа буде розглянута у його відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Крім того, в матеріалах справи є клопотання відповідача про розгляд справи без його особистої участі та з проханням про повідомлення про результати розгляду справи.

Позивачка, його представник - ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили справу розглянути без їхньої участі.

Третя особа - Відділ реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ренійського районного управління юстиції Одеської області, який в даний час іменується, як Ренійський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо позову додаткових заяв та заперечень не мали, просили розглянути справу без їхньої участі також.

Згідно із ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: копії паспортів сторін; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого записані (зі слів матері): мати - позивачка, батько - ОСОБА_6 ; копія актового запису про народження №352 від 04.12.2012р. дитини - ОСОБА_3 ; копія постанови Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018р.; висновок судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи № 130 від 17.12.2019р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася із позовом до суду та просить визнати батьківство щодо своєї дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши, що з 2011р. вона зустрічалася із ОСОБА_2 , у них були близькі стосунки та вони вели сімейне життя без реєстрації щлюбу до 21.05.2013р. У травні 2012р. позивачка завагітніла, про що повідомила відповідача, який на той час не заперечував проти свого батьківства. ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина - ОСОБА_3 . По-батькові син записаний за іменем її батька. До дня народження сина відповідач піклувався про неї, допомагав матеріально, а з грудня 2012р., після сварки, повністю припинив будь-які стосунки із нею. У зв`язку із наведеним, позивачка просила визнати, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 .

В ході розгляду справи судом представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було заявлено клопотання про забезпечення доказів - призначення у справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи щодо встановлення біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 . Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 09.11.2017р. вищевказане клопотання було задоволено. Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, якою просив скасувати ухвалу про забезпечення доказів. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Під час розгляду справи судом, на виконання ухвали суду від 09.11.2017р. про забезпечення доказів, справа неодноразово направлялася до КУ «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи» для проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, однак неодноразово, у тому числі декілька разів у зв`язку із неявкою ОСОБА_2 до установи для відібрання зразків біологічного матеріалу, вона поверталася до суду із неможливістю проведення експертизи. 18.11.2019р. була проведена судово-медична молекулярно-генетична експертиза, суду наданий висновок №130 від 17.12.2019р., згідно якого молекулярно-генетичним аналізом ДНК було встановлено, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,9999%, таким чином, батьківство практично доведене.

Вивчивши та проаналізувавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2011 р. підтримувала фактичні шлюбні відносини із ОСОБА_2 , мешкала разом із ним, вела спільне господарство та сімейний побут. У цей період у них і народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки шлюб між сторонами не був зареєстрований, а відповідач особисто не подав заяву про визнання його батьком, в свідоцтві про народження дитини - сина ОСОБА_3 відомості про батька записані зі слів матері, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. В грудні 2012р. сторони посварилися, відповідач пішов з сім`ї і з тих пір жодних стосунків ані з позивачкою, ані із дитиною не підтримує. Хлопчика ОСОБА_3 своїм сином не вважає, стверджує, що позивачка мала стосунки із іншим чоловіком, від якого і народила цю дитину. Ознайомившись із висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, позивач свою правову позицію не змінив, у задоволенні позову просив відмовити, додаткових клопотань не мав, справу просив розглянути без його участі.

Згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові № 3 від 15.05.2006 "Про застосування окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про

визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра

вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Пунктом 9 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Виходячи з усього вищенаведеного, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі №591/6441/14-ц (провадження №61-6030св18) зазначено, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Відповідно до висновку експерта від 17.12.2019р. № 130 відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз лабораторії Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи проводилися молекулярно-генетичні аналізи ДНК, виділеної зі зразків рідкої крові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , «проведена оцінка достовірності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним,тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,9999%. Таким чином, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,9999 %; таким чином, батьківство практично доведене.».

Будь-яких доказів на спростування доводів позивачки та на спростування висновку судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації на батьківство від 17 грудня 2019 суду не надано.

Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Статтею 8 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), передбачено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.

За загальними правилами у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, однак за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно із п. 3 Постанови ПВСУ 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК, суд

розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та

зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини

четвертої статті 10 ЦПК, вийти за межі заявлених вимог

(вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у

більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у

випадках, прямо передбачених законом. Наприкл ад, суд має право

вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити

питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням

батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п`ята статті 216 Цивільного кодексу України) та ін.

Однак, законом не встановлено право суду, виходячи за межі пред`явлених позивачем вимог, зобов`язувати третю особу, в даному випадку - Ренійський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до виконання певних дій, без пред`явлення такої позовної вимоги. З урахуванням вищевикладеного суд зазначає, що дане рішення має правовстановлюючу дію, є правозмінюючим актом права, однак, без ініціювання позивачкою питання щодо внесення змін до актового запису про народження дитини щодо батька, не може передбачати таку вимогу. Оскільки така вимога є неминучою та пов`язана із правовим оформленням питання про встановлення батьківства, судом з цього приводу можуть надаватися третій особі відповідні роз`яснення при наявності відповідного звернення до суду.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд встановив, що по справі зібрано достатньо доказів, які підтверджують біологічне батьківство ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 , тому, в інтересах дитини, позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позовної заяви позивачкою було сплачено 243,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь. Також підлягають стягненню з відповідача витрати за проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, які понесла позивачка, - в розмірі 6650,10 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 280-289, 354, 355, ЦПК України, ст. 267 ЦК України, ст. ст. 20, 126, 135, 134 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродж. м.Гайсин Вінницької області, громадянина України (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 ,виданий 19.02.2004р. Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області), батьком дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого громадянкою України - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( КФОПП НОМЕР_2 ) 243 грн. 60 окоп. судового збору, а також 6650 грн. 10 коп. витрат за проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду в загальному порядку.

Суддя В.І. Дудник