Справа № 645/4023/20
Провадження № 2/645/1648/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Горпинич О.В..,

за участю секретаря Іванії К.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод», в якому просив, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату на день звільнення 27.04.2020 року у розмірі 9315,38 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 27.04.2020 року у розмірі 20000,00 грн. та суму судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11.02.2013 року його було прийнято на роботу в Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» електрозварником ручної зварки 5 розряду в КМЦ. Згідно Закону України «Про акціонерні товариства» та рішенням зборів акціонерів від 25.04.2019 року Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод». Державна реєстрація проведена 01.05.2019 року. З початку 2020 року адміністрація підприємства, всупереч вимог норм КЗпП України, не сплачувала заробітну плату, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яку підприємство обіцяло сплатити найближчим часом. Через невиплату заробітної плати позивач був змушений звільнитись. 27.04.2020 року наказом №79 к, ОСОБА_1 був звільнений на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що свідчить запис у трудовій книжці. При звільненні позивачу була видана трудова книжка і розрахункові листи, в яких зазначено, що у лютому 2020 року нарахована заробітна плата у розмірі 6524,85 грн, у березні 2020 року 1357,03 грн., у квітні 2020 року 1433,50 грн. В день звільнення адміністрація підприємства остаточного розрахунку із позивачем не провела, у зв`язку із чим останній змушений звернутись до суду із позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової прави між суддями від 10.07.2020 року визначено головуючого суддю по даній справі Горпинич О.В.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 24.07.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін у судове засідання.

14.09.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку із його неможливістю прибути до суду через знаходження у щорічній відпустці.

05.10.2020 року від представника відповідача надійшов відзивна позовну заяву в якому вона зазначила, що 29.07.2020 року відповідачем було отримано ухвалу суду про відкриття провадження у справі, якою було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву з моменту отримання такої ухвали. Враховуючи той факт, що через карантинні обмеження у представника відповідача виникли певні труднощі в отриманні від підприємства документів, які необхідно було долучити до відзиву, строк для подачі відзиву був пропущений. На підставі вищевикладеного просила поновити строк для його подачі. Крім того, у відзиві представником відповідача зазначено, що у підприємства дійсно виникла заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 при звільненні у розмірі 9315,38 грн., однак станом на 23.09.2020 року її було сплачено у повному обсязі на рахунок ОСОБА_1 . Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в розмірі 20 000,00 грн. зазначила, що дійсно затримка у виплаті розрахунку ОСОБА_1 у зв`язку із його звільненням була з вини відповідача, однак просила зменшити цю суму, враховуючи той факт, що через запровадження карантину у відповідача існують фінансові труднощі. Крім того, відповідач є стороною у значній кількості спорів про стягнення невиплаченої заробітної плати.

У судовому засіданні від 07.10.2020 року позивачем надано до суду доповнення до позовної заяви, яку ухвалою суду від 07.10.2020 року було повернуто позивачеві у зв`язку із порушенням вимог, визначених ст. 49 ЦПК України.

Представник позивача у судовому засіданні від 07.10.2020 року надала пояснення з приводу обставин справи, спираючись на факти, викладені у відзиві від 05.10.2020 року.

08.10.2020 року від позивача надійшла заява про витребування доказів у справі, а саме інформації про його середню денну заробітну плату на посаді електрозварника та про кількість робочих днів за період з моменту його звільнення та до повного розрахунку роботодавця. Крім того, просив поновити строк для звернення до суду із такою заявою, через те, що самостійно намагався отримати зазначену інформацію від відповідача, однак всі спроби виявились безрезультатними.

Ухвалою суду від 08.10.2020 року заяву про витребування доказів було задоволено та надано відповідачу п`ятиденний строк для подачі такої інформації до суду з моменту отримання ухвали.

В судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, станом на день ухвалення рішення у справі про причини неявки суд не повідомила. 03.11.2020 року поштовим зв`язком до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів до матеріалів справи, в якому вона просила справу розглянути з урахуванням поданих документів та обставин, викладених у відзиві.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, про часткове задовлення позовних вимог, виходячи з наступного.

За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України).

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі Наказу №51-к від 11.02.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» електрозварником ручної зварки 5 розряду в КМЦ.

27.04.2020 року наказом №79-к, ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що свідчить запис у трудовій книжці.

Згідно зведених відомостей, нарахована ОСОБА_1 заробітна плата за лютий-квітень 2020 року становить: за лютий- 6524,85 грн., за березень 1357,03 грн., за квітень 1433,50 грн, що в загальному розмірі становить 9315,38 грн.

Зазначена сума заборгованості згідно довідці №10-250 від 25.09.2020 року була сплачена позивачу 23.09.2020 року, у урахуванням суми компенсації за затримку виплати заробітної плати за лютий 2020 року в розмірі 84,82 грн. та за березень 2020 року у розмірі 6,79 грн.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації,, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Враховуючи, що відповідачем проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми невиплаченої заробітної плати при звільненні.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку суд зазначає наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації,, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У своєму рішенні № 6-76цс14 від 02.07.2014 року ВСУ роз`яснив, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Факт затримки відповідачем розрахунку при звільненні ОСОБА_1 визнається самим відповідачем, про що свідчить позиція його представника, висловлена у відзиві на позовну заяву та усними поясненнями, наданими у судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

30 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100.

Відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими розд.2 абз.3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р № 100, а також згідно п.32 Постанови пленуму ВСУ за №9 від 06.11.1992 р. - Обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Згідно наданого відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів від 08.10.2020 року розрахунку, вбачається, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем за період з 27.04.2020 року по 23.09.2020 року складає 32746,22 грн. без відрахувань ПДФО та військового збору. З проведенням відповідних відрахувань податковим агентом позивача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 26360,71 грн.

ОСОБА_1 зазначено однією із позовних вимог визначено стягнення з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000,00 грн.

В силу ч.2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме в розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.76-81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 27 квітня 2020 року по 23 вересня 2020 року у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) 00 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.11.2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Горпинич