Справа № 127/188/20
Провадження № 2/127/34/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Яковенко Д.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Служби у справах дітей ВМР Манзюк Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовну заяву тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована, проте не проживає понад рік її дочка ОСОБА_5 , яка витрат на утримання квартир не несе, але й в добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим порушує права позивача.

21.06.2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позивача та її чоловіка було позбавлено батьківських прав відносно відповідача.

З огляду на те, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, тривалий час не проживає в спірній квартирі, не веде нарівні із позивачем спільне господарство та не несе тягар утримання житла, що порушує право власності позивача, тому ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Також просила понесені нею судові витрати залишити за нею.

Ухвалою суду від 13.02.2020 року було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради. Також зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради надати Вінницькому міському суду Вінницької області висновок про доцільність визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, проте надіслала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що свої позовні вимоги підтримує в повому обсязі та просить визнати особу ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, так як вона за вказаною адресою зареєстрована, однак не проживає понад рік, витрати на утримання квартири не несе, в добровільному порядку з реєстрації не знімається, порушуючи тим самим права позивача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково зазначив, що з висновком Служби у справах дітей Вінницької міської ради, він не погоджується та вважає, що він має рекомендаційний характер. Позивач перебуває за кордоном, а в спірній квартирі наразі ніхто не проживає. Враховуючи вік відповідача, остання має право визначати своє місце проживання самостійно, в зв`язку з чим вона проживає з опікуном.

Представники відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не винали з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснили, що позивача разом із її чоловіком позбавлено батьківських прав відносно їх дочки відповідача. Дитина пішла з квартири в одних тапочках і нічній рубашці, а після побоїв вона не могла бути з батьками, боялася підходити до квартири та під`їзду. Рішенням Вінницької міської ради від 05.09.2019 року ОСОБА_2 призначено піклувальником відповідача. Також зазначили, що ОСОБА_4 не допускає відповідача до житла, не дає їй користуватись квартирою, не віддає її речі та документи, які знаходяться в квартирі, в зв`язку з чим їй довелось робити всі документи заново. З огляду на це, ОСОБА_5 проживає зі своєю бабусею ОСОБА_2 , оскільки самостійно не може обрати місце свого проживання. Факт вимушеного не проживання в спірній квартирі відповідача, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом. Іншого житла ОСОБА_5 не має.Також зазначили, що батько дитини перебуває за кордоном, а дитина не може самостійно вселитись в спірну квартиру, оскільки ключі їй не надано позивачем. Просили відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради Манзюк Н.В. в судовому засіданні висловила думку про недоцільність визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Також додала, що речі батьки дитині не повернули. ОСОБА_5 не проживає за місцем реєстрації, оскільки їй чинять перешкоди. Дитина належить до сім`ї своїх батьків, навіть якщо не проживає з ними. Хоча батьківських прав позивач булаі позбавлена, проте не обов`язку щодо утримання дитини, у тому числі щодо забезпечення проживання у житлі до встановлення опіки та піклування.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку №645 від 25.08.2005 року, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (а.с. 6).

Згідно із свідоцтвом про народження відповідача, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 7).

Як вбачається з довідки ОСББ «Зодчих 40» №539 від 05.07.2019 року, в спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідач, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 8).

З матеріалів справи вбачається, що позивач має тимчасову посвідку на постійне проживання в Білорусії, видану 12.09.2006 року (а.с. 4-5). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач разом із своїм чоловіком у вказаній квартирі не проживають тривалий час, оскільки перебувають за кордоном.

Відповідно до акту (про тимчасову відсутність) від 01.07.2019 року, складеного комісією в складі голови правління ОСББ «Зодчих 40» ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована ОСОБА_5 , 2004 року народження, проте не проживає за вказаною вище адресою (а.с. 9). Суд звертає увагу, що в акті не вказано дати з якої зазначена особа не проживає в ній.

Також в матеріалах справи міститься довідка ОСББ «Зодчих 40» №566 від 17.07.2019 року про те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 10.12.2018 року по теперішній час.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2019 року у справі №127/4929/19, яке набрало законної сили 23.07.2019 року, позов ОСОБА_5 задоволено повністю та позбавлено ОСОБА_7 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-18).

В рішенні суду вказано, що ОСОБА_10 виявила бажання жити з бабусею через гострі конфлікти в родині. Скаржиться на прояви психологічного і фізичного насилля в сім`ї: психологічного у формі залякування, погроз, образ переважно від матері; фізичного у формі поштовхів, ляпасів, побиття ременем та ін. від батьків.

Положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Також з пояснень наданих в судовому засіданні встановлено, що наразі в спірній квартирі позивач з чоловіком не проживають, так як перебувають за кордоном, квартира закрита, ключів відповідачу вони не надали. ОСОБА_5 декілька разів приходила до спірної квартири, де колись мешкала, проте можливості потрапити в середину у неї немає.

З Витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2205 від 05.09.2019 року неповнолітній ОСОБА_5 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Мати дитини ОСОБА_6 та батько дитини ОСОБА_7 позбавлені батьківських прав по відношенню до дитини. Дитина тимчасово влаштована у сім`ю громадянки ОСОБА_2 (а.с. 44).

Також, з Витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2206 від 05.09.2019 року ОСОБА_2 призначено пілувальником неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_5 , а також належного дитині житла та майна (а.с. 55).

Згідно висновку № 31-00-011-60393 від 16.10.2020 року, служба у справах дітей Вінницької міської ради вважає за недоцільне визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 132). Суд приймає до уваги вказаний висновок, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд звертає увагу, що на час розгляду вказаної справи відповідач досягла 15-річного віку, тобто є неповнолітньою особою.

Проте, ст. 47 ЦПК України визначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Аналогічні положення містяться у статті 59 ЦПК України.

Частиною 6 ст. 167 СК України визначено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Тобто, позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав призводить до припинення всіх особистих немайнових відносин між ними і дитиною. Проте дитина зберігає всі свої майнові права, засновані на факті спорідненості з батьками, позбавленими батьківських прав, і іншими родичами. За дитиною зберігається право власності на будь-які види майна, включаючи житлове приміщення. За дітьми, позбавленими батьківського піклування, зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними тощо до влаштування у відповідні заклади, під опіку чи піклування, до сімей громадян. Дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, може у будь-який час повернутися до житлового приміщення, в якому вона проживала. На відміну від батьків, позбавлених батьківських прав, дитина не втрачає право на отримання спадку згідно із законом після смерті батьків або їхніх родичів (ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»).

Крім того, ст. 17 вказаного Закону передбачено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України.

Також ч.ч. 1-3 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначено, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Отже, законодавством України визначено порядок збереження майна дитини до досягнення нею повноліття, а органи місцевого самоврядування виступають гарантом збереженням зазначеного майна.

Зі змісту ст. 64 ЖК Української РСР вбачається, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За змістом ст. 71 ЖК Української РСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має, зокрема, право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 з 21.07.2017 року по теперішній день є зареєстрованою за спірною адресою, проте не проживає в ньому з поважних причин, оскільки позивач чинить їй в цьому перешкоди, ключ від помешкання не надає, речі батьки дитині не повернули. Служба у справах дітей Вінницької міської ради не надала згоду на визнання відповідачем такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституцією України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 406 ЦК України, ст.ст. 7, 167, 248 СК України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК Української РСР, ч.ч. 1-3 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 47, 59, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати - залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 05.11.2020 року.

Суддя: