Номер провадження: 22-ц/813/6951/20
Номер справи місцевого суду: 522/9231/14-ц
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення складений 07 травня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди та збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідачки матеріальну шкоду у розмірі 153435 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., інфляційні витрати в розмірі 50 889,60 грн.; 3% річних в розмірі 10870,76 грн., вартість виконання експертного дослідження в розмірі 1500 грн., а також судовий збір.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 29.12.2013 року близько 2 години 20 хвилин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Ніссан, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись автошляхом Іллічівськ-Молодіжне, при виїзді з другорядної дороги не надала перевагу в русі автомобілю марки Тойота, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого сталося дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.01.2014 року ОСОБА_3 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Оскільки, відповідачкою не була відшкодована заподіяна позивачу шкода, ОСОБА_1 звернулася до суду зі вказаним позовом.

Судом до участі у справі, в якості третьої особи було залучено приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Статус» (далі ПрАТ «СК «Статус»).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 104962 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд не мав права прийняти визнання позову, оскільки таке визнання порушує право позивачки на компенсацію завданої шкоди. Також ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача матеріальної шкоди з посиланням на ринкову вартість автомобіля на момент ДТП, яка не відповідає висновку експерта, суд порушує право позивача, оскільки залишає за відповідачем право на врахування вартості залишків придатних для реалізації. Крім того розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Також суд відмовляючи в задоволені позову щодо відшкодування моральної шкоди не вивчив належним чином матеріали справи, а саме пояснення позивачки щодо душевних страждань. Також позивач повинен був отримати компенсацію завданих збитків, тому і інфляційні втрати повинні бути стягнуті, так як затягування розгляду справи обумовлене діями відповідача. Також суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачкою було заявлено вимогу щодо відшкодування різниці між вартістю автомобіля до ДТП та вартістю автомобіля після ДТП з врахуванням аварійних пошкоджень.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , представник ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки при постановленні оскаржуваного рішення, судом враховані доводи сторін, наявні розрахунки докази по справі, суд також правомірно керувався нормами чинного законодавства, судовою практикою, не порушуючи права, свободи чи інтереси інших осіб по справі, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Сторони про розгляд справи на 28 жовтня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с.79-85 т. 3).

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 88 т. 3).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (06 листопада 2020 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, за наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку про те, що представник відповідача визнав позов в частині 104962 грн., як вартість транспортного засобу на момент ДТП без урахування пошкоджень, а тому суд стягнув саме таку суму.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 29 грудня 2013 року на авторозі Одеса-Іллічівськ сталося ДТП за участю автомобіля Ніссан д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля Toyota Corolla, д/з НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 (а.с. 4 т.1).

Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2014 року ОСОБА_3 визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на неї накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с. 5).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб ОСОБА_3 , змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с. 155 т. 2).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та матеріальної шкоди.

В постанові Пленуму № 4 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 22 ч. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку експерта № 557 від 25 листопада 2015 року, вартість матеріальної шкоди, нанесеної власнику автомобіля Toyota Corolla, д/н НОМЕР_2 встановлюється його ринкової вартості на дату дослідження 25.11.2015 року та складає 244387 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Corolla, д/н НОМЕР_2 на дату дослідження 25.11.2015 року складає 153435 грн. Ринкова вартість автомобіля Toyota Corolla, д/н НОМЕР_2 , з урахуванням аварійних пошкоджень на дату дослідження 25.11.2015 року, складає 91952 грн (а.с. 62-86 т. 2).

Згідно висновку судового експерта № 19-164/369-371, складеного 30.01.2019 року, наданого на виконання ухвали суду по даній справі, про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля Toyota Corolla, держаний номер НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобіля Toyota Corolla, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого у ДТП 29.12.2013 року, дорівнює його ринковій вартості на момент проведення експертного дослідження №5576 від 25.11.2015 року, та становить 244387 грн. Вартість відновлювального ремонту складає 263294,33 грн., що перевищує ринкову вартість досліджуваного транспортного засобу, яка складає 244387,00 грн. на момент проведення дослідження (а.с. 93-107 т.2).

За наведених висновків експертів, та з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 складає 152435 грн. (вартість автомобіля до ДТП складає 244387 грн., вартість, з урахуванням аварійних пошкоджень на дату дослідження 25.11.2015 року, складає 91952 грн. (244387 грн. - 91952 грн.)).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Ніссан, державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «СК «Статус». Відповідно до Полісу № АС/7302607, який був виданий ПрАТ «СК «Статус» страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. Розмір франшизи 500 грн. (а.с. 110 т. 1).

Відповідач звернулась із заявою про настання дорожньо-транспортної пригоди до ПрАТ «СК «Статус» 30.12.2013 року (а.с. 111 т. 1).

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ПАТ «СК «Статус» анульовано ліцензію на проведення страхової діяльності, однак анулювання ліцензії не звільняє від обов`язку виконувати свої обов`язки за укладеними договорами зі споживачами фінансових послуг щодо виду фінансових послуг, на право провадження якого вона видана (а.с. 129 т. 1).

Колегія суддів вважає, що у зв`язку з тим, що відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована ПАТ «СК «Статус», ліміт встановлений у сумі 50000 грн., а тому стягнення шкоди в межах страхового відшкодування повинно відбуватись з належної сторони, а саме з ПАТ «СК «Статус», яке приймало участь у справі, в якості третьої особи, та до нього не заявлено жодної вимоги позивачем.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

За таких підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 102 435 грн. (15243 - 50000), яка перевищує ліміт відповідальності по договору страхування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, тому що суд першої інстанції прийшов до такого висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права, за таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року прийшла до висновку, що стаття 625 ЦК України підлягає застосуванню до усіх видів зобов`язань, як до договірних, так і до позадоговірних, наприклад, відшкодування шкоди. Аналогічний висновок зазначено також у постановах ВП ВС у справах № 496/1848/16-ц від 05.09.2018 року, № 361/7939/15-ц від 18.07.2018 року, № 310/5419/15-ц від 11.07.2018 року, № 755/82/17 від 27.06.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням заявлених позовних вимог, в яких позивач просить стягнути 3% річних з грудня 2015 року по березень 2018 року, та з урахуванням суми стягнення на відшкодування шкоди у розмірі 102 435 грн., сума 3% річних складає 6979 грн. 74 коп., яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 .

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Виходячи з наведеного, з урахуванням офіційних даних, опублікованих на офіційному веб-порталі Державної служби статистики України, колегія суддів розраховує індекс інфляції наступним чином:

За період з грудня 2015 року по березень 2018 року, поріг інфляції відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» перевищив лише у квітні 2016 року у розмірі 103,5 %.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині індексації підлягають частковому задоволенню, та з урахуванням розрахунку складають (103,5 (103,5-100)*102 435 /100) 3585,22 грн., яка також підлягає стягненню з винної сторони на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, за таких підстав.

Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє стверджувати, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з того, що сам по собі факт ДТП є психотравмуючою подією для людини, безумовних моральних страждань зазнає людина і при неможливості вести звичний спосіб життя через пошкодження свого майна.

Встановивши, що позивачу протиправними винними діями відповідача була заподіяна моральна шкода, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн., що на думку суду відповідає характеру та обсягу перенесених позивачем моральних страждань.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України, відповідно до положень частини 1 судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 понесено та документально підтверджено витрати на сплату судового збору за подання позову, а також сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги (а.с. 1, 21, 89-91т. 1, 52 т. 3).

З урахуванням того, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги майнового характеру складали 215 195 грн. 36 коп. та задоволені у розмірі 112 999 грн. 96 коп., що складає 53% задоволених позовних вимог, а тому з урахуванням пропорційно задоволених позовних вимог, виходячи з оплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги, який був сплачений у розмірі 5436 грн. 90 коп., на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2881 грн. 56 коп.

Будь-яких доказів інших судових витрат, понесених ОСОБА_1 за розгляд її позовних вимог матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2020 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) матеріальну шкоду в розмірі 102 435 гривень, 3% річних у розмірі 6979 гривень 74 копійки, інфляційні витрати у розмірі 3585 гривень 22 копійки. А також моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень, а всього суму у розмірі 114 999 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять ) гривень 96 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 2881 гривню 56 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 06 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк