П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020року м. Київ

Справа № 755/1162/20

Провадження: № 22-ц/824/10156/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Бачинської Анни Юріївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі замовлення № 164 від 19 травня 2015 року ОСОБА_1 було придбано у ФОП ОСОБА_2 меблі - три дитячі ліжка Аmsterdamвизначеного розміру загальною вартістю 43 830 грн. Згідно товарного чеку б/н від 19 травня 2015 року позивачкою було сплачено завдаток за товар в сумі 22 000 грн та згідно товарного чеку б/н від 03 липня 2015 року було сплачено залишок суми в розмірі 21 830 грн. В липні 2015 року товар був поставлений позивачці. В зв`язку з тим, що товар не підійшов позивачу по якості та розміру, 25.08.2015 року товар був повернутий відповідачу,і добровільно ним прийнятий. 02.09.2015 року позивачкою на адресу відповідача надіслано письмову претензію про повернення сплачених на підставі замовлення грошових коштів в сумі 43 830 грн. Листом-повідомленням від 25.09.2015 року відповідачем відхилено претензію позивачки. Посилаючись на положення ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1212 ЦК України, просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь 72 044,43 грн, з яких 43 830 грн - борг, 22486,51 грн інфляційні нарахування, 5 729,92 грн - 3% річних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Бачинська А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідно до Правил продажу товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями передбачено, що у разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. На її думку, попри порушення позивачкою вимог ст. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо 14-деного строку повернення товару, відповідачка прийняла товар, тим самим добровільно поновила строк на повернення товару. Вчинення дій щодо прийняття товару має наслідком настання обов`язку відповідачки відшкодувати покупцю сплачені за товар кошти. Оскільки договір між сторонами був добровільно розріаний, а товар повернутий продавцю, мають місце підстави для повернення коштів згідно ст. 1212 ЦК України та ст. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів». Однак суд вийшов за межі заявлених вимог, вирішуючи спір щодо стягненя коштів за товар неналежної якості, що врегульовано ст. 8 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, на підставі замовлення № 164 про придбання меблів ліжок Amsterdam в кількості трьох штук загальною вартістю 43 830,00 грн. та згідно товарного чеку б/н від 19.05.2015 року ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 сплачено завдаток за замовлений товар у сумі 22 000,00 грн. та згідно товарного чеку б/н від 03.07.2015 року сплачено залишок суми в розмірі 21 830,00 грн.

02.09.2015 року ОСОБА_1 на адресу ФОП ОСОБА_2 надіслано письмову претензію про повернення сплачених на підставі замовлення № 164 від 19.05.2015 року грошових коштів в сумі 43 830,00 грн., у зв`язку із невиконанням ФОП ОСОБА_2 умов договору купівлі-продажу меблів в частині передачі покупцю ОСОБА_1 товару належної якості.

Листом-повідомленням від 25.09.2015 року ФОП ОСОБА_2 відхилено письмову претензію ОСОБА_1 про повернення сплачених нею коштів за придбаний товар, вказуючи на те, що товар належної якості та комплектації було поставлено покупцю ОСОБА_1 03.07.2015 року, у останньої не було претензій щодо форми, вигляду, якості та комплектації придбаного товару, про що свідчить повна оплата його вартості.

Разом з тим, 22.08.2015 року ОСОБА_1 було повідомлено відповідачу про намір повернути товар, який 25.08.2015 року був прийнятий ФОП ОСОБА_2 із усною умовою його подальшої реалізації та повернення ОСОБА_1 50% вартості оплати товару.

14.03.2016 року ФОП ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 надіслано письмове повідомлення про готовність ФОП ОСОБА_2 сплатити на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 21 915,00 грн., що становить 50% від суми, сплаченої ОСОБА_1 згідно замовлення № 164 від 19.05.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в розрізі ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 під час отримання товару не вказала жодних претензій щодо неналежної якості товару (дитячих ліжечок), товар був доставлений 03 липня 2015 року та цього ж дня позивачкою було сплачено залишок коштів за товар в розмірі 21 830,00 гривень, що свідчить про те, що даний товар задовольнив позивачку. Будь-яких доказів того, що в день доставки та монтажу ліжечок позивачка висловлювала зауваження з приводу їх якості, позивачка не надала, при цьому, повертаючи придбаний товар через 52 календарні дні, не поставила питання щодо проведення експертизи з метою виявлення недоліків товару. За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 9 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару. При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Вирішуючи справи про захист прав споживачів при придбанні ними товару належної якості, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 9 Закону № 1023-ХІІ споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Така вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню протягом 14 днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем і якщо товар не використовувався, збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики та наявний розрахунковий документ. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару.

Відповідно до Правил продажу товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.04.2007 року № 103, продаж товарів на замовлення - вид торгівлі, за якої споживач укладає договір купівлі-продажу товарів із продавцем на відстані за допомогою засобів дистанційного зв`язку або здійснює їх попереднє замовлення безпосередньо в продавця.

Пунктом 1.8 Правил продажу товарів на замовлення га поза торговельними або офісними приміщеннями, затверджених наказом Міністерства економікиУкраїни від 19.04.2007 року № 103, передбачено, що у разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

Згідно з частиною 1 першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі припинення зобов`язань сторін за договором, позивач може розраховувати на стягнення із відповідача сплачених йому коштів на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки її положення застосовуються також при поверненні виконаного однією із сторін у зобов`язанні у разі, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала, тобто у разі, коли договір є припиненим. При цьому, доведення факту розірвання договору таприпинення зобов`язань між сторонами покладається на позивача.

Таких висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30 травня 2019 року у справі № 636/4948/14-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц та від 30 березня 2020 року у справі № 752/16304/18.

Факт повернення відповідачу товару та прийняття його свідчить про те, що договір замовлення № 164 від 19 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 на виготовлення меблів, а саме: дитячих ліжечок Аmsterdam, був припинений (розірваний) за взаємною згодою.

Отже, підстава, на якій ФОП ОСОБА_2 були отримані кошти (договір замовлення № 164 від 19 травня 2015 року), відпала (була припинена).

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 43 830 грн вартості сплаченого товару на підставі положень статті 1212 ЦК України та статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому слід зазначити, що попри порушення позивачем вимог статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо 14-денного строку повернення товару, відповідачкою товар був прийнятий, що має наслідком настання обов`язку відшкодувати покупцеві (позивачці) сплачені нею за товар кошти.

Та обставина, що ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились про те, що товар був прийнятий за умови його подальшої реалізації та повернення покупцеві 50% вартості оплати товару не може бути взята до уваги колегії суддів, оскільки будь-яких письмових доказів про погодження таких умов ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією,передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору, та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заявляючи вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до положень статті 625 ЦК України, позивачка вважала, що прострочення ФОП ОСОБА_2 виконання грошового зобов`язання розпочалось в день повернення товару - 25.08.2015 року та закінчується 31 грудня 2019 року.

Колегія суддів вважає такі мотиви обгрунтованими, оскільки доказів існування домовленості сторін щодо повернення грошей за товар в інший строк, але не пізніше ніж протягом семи днів, або на інших умовах (50% вартості меблів) матеріали справи не містять.

Розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, проведений позивачем, при апеляційному перегляді справи, перевірений судом апеляційної інстанції та є правильним.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованими і вимоги позивачки щодо стягнення 3 % у розмірі 5 727,92 грн та 22 486,51 грн інфляційних втрат за прострочення відповідачкою виконання грошового зобов`язання щодо повернення сплачених за товар грошей.

Суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не звернув уваги на вищевикладені норми права,= та неправильно їх застосував.

Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

У постанові від 22.05.2019 у справі № 640/7778/18 Верховний Суд зауважив, що, визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто, яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

З позовної заяви убачається, що підставами позову, окрім, ст. 1212 ЦКУкраїни, були заявлені положення ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює питання повернення товару належної якості.

При цьому, позивачка посилалась на те, що договір між сторонами був добровільно припинений, а товар повернутий продавцю, що є підставою дляповернення коштів згідно ст.1212 ЦК України та ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак суд, в порушення вимог процесуального закону, вийшов за межі завлених позовних вимог та розглянув інші підстави позову, а саме: стягнення коштів за товар неналежноїякості, що врегульовано ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.674 ЦК України, які вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 755/5821/16-ц.

Допустивши наведені порушення, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про необгрунтованість заявлених позивачкою вимог.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, а відтак апеляційна скарга адвоката Бачинської А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки при перегляді справи судом апеляційної інстанції суд дійшов висновку про задоволення заявленого ОСОБА_1 позову, яка звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», з відповідача ФОП ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн та 1261,20 грн за подання апеляційної скарги, що разом складає 2102 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну адвоката Бачинської Анни Юріївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) 43 830 грн - вартості повернутого товару, 22 486,51 грн - інфляційних втрат та 5 727,92 грн - 3 % річних, що разом складає 72 044,43 (сімдесят дві тисячі сорок чотири) грн 43 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в дохід держави 2102 (дві тисячі сто дві) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко