Провадження № 2/522/424/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Смоковій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_4 ., ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Одеської міської ради про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 15.10.2019 року звернувся представник АТ «Укрсоцбанк» із вказаною позовною заявою та просить суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.12.2018 року за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 87,1 кв.м. (номер запису про право власності 29489254 від 13.12.2018 року). Реєстрація та проживання відповідачів у належній позивачу квартирі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження об`єктом права власності, а відповідачі в свою чергу втратили право користування квартирою у зв`язку із зверненням стягнення АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.01.2020 року замінено позивача з АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2020 року справу передано до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року відмовлено у визначенні підсудності та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Сторони по справі в судове засідання 28.10.2020 року не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. ОСОБА_5 надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача надав суду клопотання про відкладення розгляд справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Враховуючи ті обставини, що справа перебуває в провадженні судді тривалий час та неодноразово судове засідання відкладалось, суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами по справі.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 04.11.2020 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.09.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_5 за договором кредиту №661/19-302 від 17.09.2007 року, було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 87,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №8-18394 від 24.02.2006 року, згідно з розпорядженням від 24.02.2006 року №193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28.02.2006 року, номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим №13984598.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_5 обов`язку із повернення кредиту, 13.12.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 29489254.

Питання щодо правомірності дій ПАТ «Укрсоцбанк» щодо звернення стягнення за рахунок предмета іпотеки не розглядається судом оскільки не є предметом спору.

З довідки №197 від 25.02.2019 року вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 з 19.06.1991 року, ОСОБА_5 з 14.10.2004 року та діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - з 12.11.2008 року.

Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації, позивач посилається на положення ст. 109 ЖК УРСР, які фактично регулюють порядок виселення із займаного житла.

Суд зазначає, що вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є тотожною вимозі про виселення, оскільки має одну кінцеву мету та правові наслідки.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року (справа № 520/15533/13-ц) при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Як встановлено судом, квартира загальною площею 87,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 станом на день передачі її в іпотеку належала іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №8-18394 від 24.02.2006 року, згідно з розпорядженням від 24.02.2006 року №193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28.02.2006 року, номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим №13984598.

Таким чином, судом встановлено, що придбання квартири відбулось не за рахунок кредитних коштів.

Встановивши, що квартиру, яка була передана в іпотеку, іпотекодавцем набуто у власність не за рахунок кредиту, суд зазначає, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 18, 19, 258, 259, 263 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Акціонерного Товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_4 ., ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Одеської міської ради про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 04.11.2020 року.

Суддя Д.Ю. Донцов