Справа № 201/8784/20
Провадження № 2/201/3134/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позову посилається на те, що між КП «Дніпроводоканал» та відповідачами встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 , згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року, абоненту відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . У зв`язку з невнесенням відповідачами оплати за надані послуги станом на 30 червня 2020 року виникла заборгованість в сумі 17780,31 грн. Тому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість з оплати послуг водопостачання і водовідведення в сумі 17780,31 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 3008,42 грн., 3 % річних у розмірі 644,41 грн. та судові витрати у справі.

Представник позивача надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі, відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про прочини неявки суд не повідомили.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Враховуючи наведене, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе провести розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статуту КП «Дніпроводоканал» ДМР, предметом діяльності підприємства є надання послуг водопостачання та водовідведення. Згідно з наданим суду розрахунком, заборгованість відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення з урахуванням інфляційного збільшення на 3% річних становить 21433,14 грн. Жодних інших документів позивачем суду не надано.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Положення ст. 83 ЦПК України встановлюють обов`язок, зокрема, позивача подати докази разом із поданням позовної заяви. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Позивач звернувся до суду з вимогою до відповідачів про стягнення заборгованості по оплаті послуг із водопостачання та водовідведення, проте жодного доказу, що підтверджує наявність фактичних відносин між сторонами, суду не надав. Крім того, позивачем на підтвердження доводів, викладених у позові, не надано рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року, на яке позивач посилається у своєму позові. Також не надано підтвердження відкриття відповідачам особового рахунку та того, що відповідачі фактично є споживачами послуг, які надає позивач. Отже, всі доводи позивача, зазначені у позові, не знайшли свого підтвердження та не підкріплюються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Через це слід дійти до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Аналогічної позиції дійшла колегія суддів Дніпровського апеляційного суду у рішенні від 09 вересня 2020 року, справа № 201/18303/18, зазначивши: «Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду з вимогою до відповідачки про стягнення заборгованості по оплаті послуг із водопостачання та водовідведення, проте жодного доказу, що підтверджує наявність фактичних відносин між сторонами, суду не надав. Крім того, позивачем на підтвердження доводів, викладених у позові, не надано рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року, на яке позивач посилається у своєму позові. Також не надано підтвердження відкриття відповідачу особового рахунку та того, що відповідачка фактично є споживачем послуг, які надає позивач. Отже, всі доводи позивача, зазначені у позові, не знайшли свого підтвердження та не підкріплюються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.»

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев