Справа № 203/3995/20
Провадження № 2/0203/1333/2020
УХВАЛА

11 листопада 2020 року у місті Дніпрі суддя Кіровського районного суду міста Дніпропетровська Ханієва Ф.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними,

Встановив:

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- визнати недійсним договір факторингу від 05 листопада 2010 року, укладений ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» в частині відступлення права вимоги по кредитному договору № МL-301/430/2008 від 07 жовтня 2008 року, укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року в частині відступлення права вимоги по кредитному договору № МL-301/430/2008 від 07 жовтня 2008 року, укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 та по договору іпотеки № РМL-301/430/2008 від 07 жовтня 2008 року, укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 07 жовтня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № МL-301/430/2008, за яким ОСОБА_3 ЗАТ «ОТП Банк» повинно було надати кредит у розмірі 34490,00 доларів США. 07 жовтня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки № РМL-301/430/2008, відповідно до умов якого в іпотеку була передана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 07 жовтня 2008 року також було укладено договір поруки № SR-301/430/2008/1 між ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 , де ОСОБА_1 виступала майновими поручителями за вищевказаним кредитним Договором.

Згодом позивачу стало відомо, що 12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Фактор) та ПАТ «ОТП Банк» (Клієнт) укладено Договір про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, відповідно до умов якого, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зокрема і за Договором іпотеки № PML-301/430/2008 від 07 жовтня 2008 року (Додаток № 1). 12 листопада 2010 року, між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Покупець) та ПАТ «ОТП Банк» (Продавець) укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» продав права на кредитний портфель (кредитні договори), зі слів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і право по Кредитному договору № ML-301/430/2008 від 07 жовтня 2008 року.

25.05.2012 року заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, по цивільній справі № 2-3523/11, задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та солідарно стягнуто зі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 361804,65 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивач як дружина ОСОБА_3 на момент його смерті проживала разом з чоловіком, отже фактично прийняла спадщину - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Але зазначена квартира все ще перебуває в іпотеці. Отже, дійсність договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року безпосередньо впливає на майнові інтереси та її права, яка може втратити своє право на спадкування квартири. Оскільки у листопаді 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За поясненнями позивача, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було зареєстроване як фінансова установа з видом фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів - надання факторингу. ОСОБА_3 не був суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України. Таким чином, враховуючи наведене вище, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактор за договором про надання фінансових послуг факторингу від 05.11.2010 року не мав права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. На момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року, Розпорядження №231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в редакції чинній на час укладення оскаржуваного договору) підлягало застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій. У зв`язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Таким чином, боржником у договорі факторингу може бути суб`єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб`єкти господарювання. Отже, у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. Крім цього, кошти за кредитним договором було надано позичальнику який є фізичною особою в доларах США з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Одночасно у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій. Таким чином, ПАТ «ОТП Банк» не мало права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року з ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Відповідно до п. 5.1. договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, укладеному між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», за яким на думку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відбулося відступлення права та обов`язків, продавець отримує винагороду від покупця у розмірі 395 125 507,95 грн. Проте квитанція про сплату винагороди ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надана. Тому, позивач звертається до суду, з позовними вимогами про визнання недійсним договору факторингу від 05.11.2010 року та договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.

Суд, вивчивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про необхідність передачі цивільної справи за територіальною підсудністю до іншого суду.

Так, відповідно до статті 27 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з частинами 1, 3 статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, що здійснюється на підставі ухвали суду.

Суд зазначає, що з матеріалів справи та за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» зареєстроване по вул. Фізкультури, буд. 28Д в місті Києві, 03150, що відповідно до територіального устрою міста Києва відноситься до Голосіївського району міста Києва, місцезнаходження відповідача Акціонерного товариства «ОТП Банк» зареєстроване по вул. Жилянська, буд. 43 в місті Києві, 01033, що відповідно до територіального устрою міста Києва відноситься до Голосіївського району міста Києва

В обґрунтування підстав подачі позову до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за місцезнаходженням нерухомого майна предмета іпотеки, позивач послалася на правила виключної підсудності, встановлені ч. 1 ст. 30 ЦПК України, оскільки визнання недійсними вищевказаних договорів, призведе до необхідності приведення сторін у стан, що існував до укладення цих договорів, тобто до повернення обтяження на АТ «ОТП Банк» замість ТОВ «ОТП Факторинг Україна», отже фактично існує спір з приводу нерухомого майна. Проте, суд зазначає, що доводи позивача з цього приводу є хибними, виходячи з наступного.

Предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійсними договору факторингу та договору купівлі-продажу кредитного портфелю, тобто між сторонами виник спір щодо недійсності договорів в частині відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки, а не з приводу нерухомого майна. Тим більше, що предметом вказаних договорів є права вимоги фактора до боржників, заставодавців, іпотекодавців та поручителів, права вимоги за кредитними договорами, договорами забезпечення, а також всі похідні вимоги з цих договорів, в тому числі, вимоги по нарахуванню та стягненню процентів, неустойки, штрафів, індексу, інфляції тощо.

Так, суд зазначає, що відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або його основної частини.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до пункту 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. До нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (стаття 181 Цивільного кодексу України). Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Також суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 04 грудня 2019 року, справа № 489/2055/19, відповідно до якої перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. Виключну підсудність установлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина 1 статті 30 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Аналіз викладеного вище вказує, що для віднесення до виключної підсудності позовних вимог, такі вимоги повинні мати правовий зв`язок із нерухомістю, натомість, предмет позову ОСОБА_1 не пов`язаний з нерухомістю.

За таких обставин, суд доходить висновку, що правила виключної підсудності (пред`явлення позову за місцезнаходженням майна) на спірні правовідносини між сторонами не поширюються. Натомість, враховуючи, що позов пред`явлений до юридичної особи (Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»), місцезнаходження якої зареєстроване за адресою: вул. Фізкультури, буд. 28Д в місті Києві, 03150, що в Голосіївському районі міста Києва, та до юридичної особи (Акціонерного товариства «ОТП Банк»), місцезнаходження якої зареєстроване за адресою: вул. Жилянська, буд. 43 в місті Києві, 01033, що в Голосіївському районі міста Києва справа підлягає передачі на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Керуючись статтями 27, частинами 1, 3 статті 31, 258 - 260 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними передати за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва (03127, м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14-а).

Ухвала набирає законної сили у відповідності до вимог ст. 261 ЦПК України та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ф. М. Ханієва