Ухвала

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 523/2519/20

провадження № 61-15989ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення розміру заборгованості по сплаті аліментів та їх стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про встановлення розміру заборгованості по сплаті аліментів та їх стягнення.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року позов ОСОБА_2 залишено без руху та зобов`язано сплатити судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 10 510,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Суворовського районного суду

м. Одеси від 03 березня 2020 року скасовано та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення розміру заборгованості по аліментам та їх стягнення направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу Суворовського районного суду

м. Одеси від 03 березня 2020 року виходив з того, що ОСОБА_2 відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову.

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду

від 30 вересня 2020 року (надійшла до суду 02 листопада 2020 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права

є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування

чи тлумачення.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав

у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

У відповідності до частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору

у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. У випадку порушення вимог статей 175, 177 ЦПК України до позовної заяви застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що не погоджуючись із ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року

ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано до позовної заяви правила частини 1 статті 185 ЦПК України, що свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

За своїм змістом перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню

не підлягає.

Верховний Суд погоджується з тим, що за подання до суду першої інстанції позовної заяви про встановлення розміру заборгованості по аліментам та їх стягнення позивач звільнення від сплати судового збору відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги наявністю

у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, то відповідно вона звільняється від сплати судового збору відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

У низці рішень Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій сутті права (рішення Європейського Суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» («Osman v. the United Kingdom», пункт 147).

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі є необґрунтованою та

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення розміру заборгованості по сплаті аліментів та їх стягнення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник