УХВАЛА

іменем України

"10" листопада 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Арапіна Н.Є., розглянувши позовну заяву позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторського права та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовної заявою до ОСОБА_2 про захист авторського права та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.

Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання заявником ухвали.

Згідно ст. 187 ЦПК України, суд відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК України.

Позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» вказано, що позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача.

Належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав( п. 11 постанови).

При вирішенні цих спорів суд повинен установити, чи перебуває веб-сторінка та розміщена на ньому інформація в розпорядженні особи, якій пред'явлено позовні вимоги, а також, чим підтверджується факт порушення нею авторського права.

У позові вказано, що веб-сторінка належить відповідачу- народному депутату, що є загальновідомим фактом та не потребує окремого доведення.

Однак необхідно вказати, чим ця обставина підтверджується.

Відповідно до статті 1 Закону України про авторське право і суміжні права, власник веб-сайту - особа, яка є власником облікового запису і встановлює порядок і умови використання сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, по якому здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Отже, відповідальність за порушення прав інтелектуальної власності у мережі Інтернет несе особа, яка розмістила відповідний об'єкт творчості на веб-сайті. У разі неможливості встановлення такої особи - відповідальність несе власник веб-сайту, оскільки вказана особа формує зміст веб-сайту, має технічну можливість наповнювати сайт відповідними графічними, текстовими матеріалами, оформлює його зовнішній вид.

Якщо на веб-сайті немає реквізитів його власника, то відповідачем за позовом буде реєстрант доменного імені і (або) отримувач послуг хостингу.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет (пункт 31 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5).

У випадку, якщо дані про реєстранта закриті, слід звернутися до Департаменту "Центр компетенції" Консорціуму "Український центр підтримки номерів і адрес", який може надати інформацію про реєстратора доменного імені, реєстранта доменного імені, власника веб-сайту й іншу корисну інформацію.

Факт порушення авторського права необхідно довести належними та допустимими доказами.

Згідно з частиною першою статті 71 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються таким засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідачем на його сторінці у соціальній мережі «Facebook» було використано твір позивача «ІНФОРМАЦІЯ_7» в результаті чого було спотворено сутність самого творіння, його зміст та форму викривлено до абсолютно протилежного значення, відмінну від того, що вклав у нього творець. Контрафактний примірник твору розміщено за наступними посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1;

ІНФОРМАЦІЯ_2;

ІНФОРМАЦІЯ_3;

ІНФОРМАЦІЯ_4;

ІНФОРМАЦІЯ_5;

ІНФОРМАЦІЯ_6.

Крім посилання на веб-сторінку до позову долучено роздруківки скан-копій сторінки соціальної мережі «Facebook» та фіксацію контенту, шо міститься на веб-сторінці, шляхом збереження на електронному носії (диску для лазерних систем зчитування), що є візуальними способами фіксації.

Відповідно до положень частини 3 статті 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, зважаючи на їх очевидність (manifestum non eget probatione - очевидне не потребує доказування).

Водночас законодавством не визначається перелік обставин, які з тих чи інших причин можуть бути визнані загальновідомими.

Оскільки загальнодоступна інформація, яка міститься на цих записах автоматично не може вважатися загальновідомими фактами, тому підлягає обов'язковому дослідженню у судовому засіданні. Специфіка дослідження звуко- і відеозаписів передбачає відтворення звукозапису і демонстрацію відеозапису у залі судового засідання з відображенням у журналі судового засідання основних технічних характеристик обладнання та носіїв інформації і зазначенням часу відтворення (демонстрації) ( ст.238 ЦПК України).

При проведенні фіксації змісту веб-сторінки у мережі Інтернет повинен враховуватися вихідний код веб-сторінки. Саме за допомогою вихідного коду можливо встановити, на якому веб-сайті розміщено відповідний об'єкт права інтелектуальної власності і, відповідно, визначити належного відповідача.

Жоден з візуальних способів фіксації змісту веб-сторінок не в змозі дати належне і достовірне уявлення про те, що ж насправді розміщується (і чи розміщується) на даній веб-сторінці і чи не була вона модифікована, оскільки такий спосіб є лише зовнішнім сприйняттям зображення, яке подається на пристрій виведення інформації та не є дослідженням її внутрішньої структури.

До технологічних способів фіксації (тобто таких, що приділяють увагу технічним аспектам функціонування веб-сторінок) віднесено:

1) Довідки, отримані від провайдерів (log-файли). У зазначених файлах може міститись інформація щодо дій користувачів з приводу розміщення інформації.

2) Миттєва фіксація веб-сторінок за допомогою приватних онлайн-сервісів.

3) Використання сервісу InternetArchive. WaybackMachine який здійснює фіксацію змісту окремих веб-сторінок в автономному режимі.

4) Проведення експертного дослідження за експертизою 10.17 - дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 89 ЦПК України, відповідно до приписів якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Тому для забезпечення всебічного, повного і об'єктивного розгляду доказів у судовому процесі суду необхідно досліджувати відповідну інформацію самостійно та безпосередньо, зокрема шляхом дослідження контенту веб-сайту у мережі Інтернет (за місцезнаходженням доказів) з урахуванням вихідного коду такої веб-сторінки та перевірки відомостей про доменні імена за допомогою сервісу who.is (джерело публічної інформації про доменні імена).

06 квітня 2020 року позивачу направлено копію ухвали від 06 квітня 2020 року.

Також, 22 вересня 2020 року позивачу повторно направлено копію ухвали від 06 квітня 2020 року, однак судова ухвала про залишення заяви без руху в порядку не вручена з відміткою - "за закінченням встановленого строку зберігання ".

Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Станом на 10 листопада 2020 року позивач не усунув недоліки, що викладені в ухвалі суду від 06 квітня 2020 року.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

Наведене свідчить про недобросовісність здійснення позивачем свої процесуальних прав.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною 7 ст. 185 ЦПК України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторського права та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 175, 185, 353 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторського права та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав, вважати такою, що не подана та повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна