Номер провадження: 22-ц/813/4930/20
Номер справи місцевого суду: 523/23/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року про зобов`язання повернути майно, стягнення коштів в цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути майно, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

02 січня 2019 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.2016р. між ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» та ОСОБА_1 укладено договір суборенди обладнання №3-С, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування обладнання для приготування кави, а саме: кавомолку, кавоварку, фільтр для пом`якшення води, на загальну вартість 64000,00 грн. У зв`язку з тим, що строк договору закінчився, а ОСОБА_1 обладнання не повернув, позивач просить суд зобов`язати його повернути вказане обладнання та стягнути штраф в розмірі 19200,00грн. (а.с 1-31).

13 серпня 2019 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Бабаков В.П.) Позов товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути майно, стягнення коштів задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути товариству з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» обладнання для приготування кави, передане у користування згідно Договору суборенди обладнання № 3-С від 29 вересня 2016 року загальною вартістю 64000,00грн., а саме: кавомолка F64E, серійний номер 1281256 вартістю 15000,00грн.; Еспрессо кавоварка Casa-dio, серійний номер 1562645 вартістю 47000,00грн.; фільтр для пом`якшення води, серійний номер Ф53 вартістю 2000,00грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» штраф за порушення строків повернення обладнання в розмірі 19200,00грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» судовий збір у розмірі 1762,00грн (а.с 46).

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву до Суворовського районного суду м. Одеси заяву про перегляд заочного рішення. Мотивував свою заяву тим, що сторонами договору є ТОВ та ФОП, тому дана справа повинна розглядатися в господарському суді. Просив скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, та направити справу за підсудністю до Господарського суду Одеської області (а.с 55-57).

06 грудня 2019 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси (суддя Бабаков В.П.) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі №523/23/19 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути майно, стягнення коштів відмовлено (а.с 66).

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року. Апелянт не погоджується з вказаним заочним рішенням, вважає його прийнятим з Порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції не повно, не об`єктивно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи. Апелянт посилається на той факт, що він не отримував ні повісток, ні копії позовної заяви тому не мав можливості направити відзив на позовну заяву. Щодо доказів, які мають істотне значення для справи, апелянт пояснює, що 26 вересня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРИБ`ЮШН» був укладений договір суборенди обладнання № 3-С. Згідно акту приймання-передачі апелянту було передано обладнання на тимчасове користування на загальну суму 64000 грн. В 2017, 2018 роках даний договір був автоматично продовжений. Апелянт ні вимоги, ні заяви про відмову від договору від позивача ОСОБА_1 не отримував, тому вважає нарахування штрафу є безпідставним. Також апелянт вказує на той факт, що сторонами договору є ТОВ ОСОБА_1 та ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» тому дана справа повинна розглядатися в господарському суді. Апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року скасувати, провадження закрити (а.с.68-71).

20 жовтня 2020 року від представника ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» - Хашко О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у яку представник позивача зазначає, що доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та надуманими, а також такими, що вводять суд в оману, оскільки мало що з доводів скаржника відповідає дійсності, враховуючи вищевикладене просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Учасники провадження про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку на підставі ч. 4 ст. 212 ЦПК України або про розгляд справи за їх відсутністю не подавали.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу закриває апеляційне провадження у справі з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ФОП ОСОБА_1 про зобов`язання повернути майно, стягнення коштів. Вимоги мотивовані тим, що 29.09.2016р. між ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір суборенди обладнання №3-С, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування обладнання для приготування кави, а саме: кавомолку, кавоварку, фільтр для пом`якшення води, на загальну вартість 64000,00грн.. У зв`язку з тим, що строк договору закінчився, а ОСОБА_1 обладнання не повернув, позивач просить суд зобов`язати його повернути вказане обладнання та стягнути штраф в розмірі 19200,00грн. (а.с 1-31).

З договору суборенди обладнання №3-С вбачається, що обладнання передається орендарю в суборенду за цільовим призначенням, а саме: в якості обладнання для мелення та приготування кавових напоїв в установах громадського харчування (а.с.6).

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП із 07.09.2016 року. Відомості про припинення його підприємницької діяльності було внесено 26.09.2018 року, тобто на станом на дату звернення з позовом ОСОБА_1 статусу суб`єкта господарювання вже не мав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 02 жовтня 2018 року.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором, укладеним між ним та ФОП ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (тут і далі у редакції, чинній на час припинення ФОП ОСОБА_1 ) передбачено, що Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598609 ЦК України, статей 202208 ГК України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП спір, що виник між ТОВ «АСКАНІЯ ДІСТРІБ`ЮШН» та ОСОБА_1 належить до господарської юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14?144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19).

За п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. За ч. 2 вказаної статті порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. Відповідно до ч. 4 цієї статті у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. Відповідна заява до суду не надходила.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що даний спір, виходячи з суб`єктного складу, відповідно до ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарських судів і, згідно вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року та закриває провадження у справі. Додатково апеляційний суд роз`яснює право позивача звернутися з відповідним позовом до належного суду відповідної юрисдикції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

05.11.2020 року м. Одеса