Ухвала

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 752/20267/16-ц

провадження № 61-15295ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано позивачу сплатити судовий збір за подання позовної заяви та надати документ, що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову повернуто позивачу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У жовтні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року про надання строку для сплати судового збору та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року про повернення заяви про зміну предмету позову.

Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року та від 14 січня 2019 року в апеляційному порядку окремо не оскаржувалися, заперечення на них подавалися в апеляційній скарзі на основне рішення суду першої інстанції та апеляційний суд у своїй постанові від 22 вересня 2020 року дав їм оцінку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року про надання строку для сплати судового збору та від 14 січня 2019 року про повернення заяви про зміну предмету позову не відносяться до переліку ухвал, які підлягають касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року відкриттю не підлягає, а оцінка їм має бути надана судом при перегляді постанови суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

В окремо поданій заяві ОСОБА_1 , посилаючись на скрутний майновий стан, просить звільнити його від сплати судового збору за подання касаційної скарги, на підтвердження чого надає копію довідки ПВНЗ «Інститут екології та економіки права» від 09 січня 2020 року № 6 про доходи за 2019 рік, копію податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік, копії рахунків про сплату житлово-комунальних послуг та копію ухвали Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 640/15727/20 (провадження № П/9901/206/20), в якій заявника звільнено від сплати судового збору, тому встановлені обставини щодо незадовільного майнового стану є підставою для звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до частини першої та третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги слід відмовити, оскільки заявником не зазначено підстави, передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір», а наданих доказів недостатньо для вирішення питання про звільнення від сплати судового збору з урахуванням майнового стану сторони.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, суд бере до уваги, предмет спору.

Суд касаційної інстанції звертає увагу заявника на те, що надана ним довідка з ПВНЗ «Інститут екології та економіки права» про доходи не є достатнім доказом відсутності у заявника інших джерел доходу.

Додана до касаційної скарги копія ухвали Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 640/15727/20 (провадження № П/9901/206/20), якою заявника було звільнено від сплати судового збору, не може вважатися належними доказами скрутного майнового стану особи, оскільки ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору у справі № 640/15727/20 з урахуванням наданих заявником доказів та конкретних обставин справи, тому вказана ухвала не має преюдиційного значення.

Також Верховний Суд звертає увагу ОСОБА_1 на те, що додана до касаційної скарги копія податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік не містить доказів її одержання котролюючим органом (штампу котролюючого органу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, тощо).

Констатація заявником скрутного матеріального становища без надання доказів на підтвердження цих обставин не може вважатися достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору, що узгоджується зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 потрібно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України

«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 1 378 грн.

Згідно з підпунктом 1 пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи (позовної заяви немайнового характеру) ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) визначено, що за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача та просив суд: визнати, що ОСОБА_2 , у порушення вимог статті 68 Конституції України, розповсюдила недостовірні (брехливі) відомості відносно нього, викладені у листі до Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України; зобов`язати ОСОБА_2 публічно на засіданні Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України вибачитися перед ним та спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу Громадської ради при Міністерстві освіти і науки України рекомендованого з власноручним підписом листа; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.

Ураховуючи наведене, судові рішення, які оскаржує заявник, свідчать про існування однієї вимоги майнового характеру щодо відшкодування моральної шкоди та двох вимог немайнового характеру щодо визнання розповсюдження відомостей та зобов`язання спростувати інформацію.

Отже, при поданні позову за вимоги немайнового характеру судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 1 102,40 грн (1 378 грн * 0,4) * 2 = 1 102,40 грн).

Ставка судового збору, що підлягала сплаті позивачем при зверненні до суду із вимогою майнового характеру складала 1 378 грн, оскільки 1,5% ціни позову менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового

збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при

поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми та складає 4 960,80 грн (1 102,40 грн + 1 378 грн) * 200% = 4 960,80 грн).

Отже, заявнику необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 960,80 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102, найменування податку, збору, платежу «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Також касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;

4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;

5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;

8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або

4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Отже, заявнику необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року та ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк