Провадження номер № 2/0186/157/20
Справа № 186/125/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м.Першотравенськ.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.

секретар - Селіванова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частки житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

27 лютого 2020 року позивач подав уточнену позовну заяву до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення, 17 березня 2020 року позивач подав заяву про закриття провадження в справі за його первісним позовом та продовження судового розгляду його уточненої позовної заяви.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 17 березня 2020 року було прийнято відмову ОСОБА_1 від первісного позову про поділ спільного майна подружжя, провадження в справі за первісним позовом закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову та прийняття її судом, розгляд цивільної справи продовжено за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення.

В обґрунтування свого уточненого позову позивач зазначив, що він мав квартиру АДРЕСА_1 .

15 липня 2006 року зареєстрував шлюб з відповідачем.

Під час шлюбу він здійснив обмін своєї квартири на іншу - квартиру АДРЕСА_2 .

Спільне життя з відповідачем не склалося, подальше сімейне життя і збереження шлюбу стало неможливим, виникали постійні лайки, суперечки, що змусило його піти від відповідача, а рішенням Першотравенського міського суду від 11 квітня 2016 року їх шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач практично силою вигнала його з його власної квартири, останні роки він змушений винаймати житло, хоча є єдиним власником вказаної квартири. Відповідач добровільно відмовляється виселитися з житла, чинить перепони у його праві користування та розпорядженні власністю.

Просить суд усунути перешкоди у праві користування та розпорядження власністю, шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві особистої приватної власності.

Відповідач ОСОБА_2 17 березня 2020 року подала відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що проти позову заперечує, оскільки позивач здійснив обмін своєї двокімнатної квартири, загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м, на трикімнатну, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м, з доплатою 109 200 гривень з щомісячними виплатами не менше ніж по 1 300 гривень, до повного погашення. Щомісячні виплати за доплатою в розмірі 109 200 гривень здійснювала вона за спільною домовленістю з позивачем, бо мала достатній для цього дохід. Цей факт може підтвердити ОСОБА_3 , яка була однією із сторін договору міни та отримувала від неї щомісячні доплати. Тобто, спірна квартира є спільно нажитим майном її та позивача. Відповідач не заперечував щоб після розірвання шлюбу вона разом з їх спільним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обіцяв залишити сину свою частку квартири. Дитина проживає також у спірній квартирі, разом із нею, звертаючись до суду з цим позовом, позивач порушує право їх малолітньої дитини на житло. Посилається на ст.60,70 СК України та зазначає, що оскільки між нею та відповідачем була усна домовленість про те, що він свою частку квартири віддасть сину, то в інтересах дитини буде доречно визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири. Вона є співвласником їх з позивачем спільно нажитого майна та разом з дитиною проживає у спірній квартирі, а позивач в квартирі не проживає. Просить відмовити в задоволенні уточненої позовної заяви.

17 березня 2020 року відповідач за первісним уточненим позовом - ОСОБА_2 подала суду зустрічну позовну заяву до відповідача ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частки житлового приміщення.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказує, що позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 не заперечує, що здійснив обмін своєї двокімнатної квартири, загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м, на трикімнатну, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м, з доплатою 109 200 гривень з щомісячними виплатами не менше ніж по 1 300 гривень, до повного погашення. Щомісячні виплати за доплатою в розмірі 109 200 гривень здійснювала вона за спільною домовленістю з позивачем, бо мала достатній для цього дохід. Цей факт може підтвердити ОСОБА_3 , яка була однією із сторін договору міни та отримувала від неї щомісячні доплати. Тобто, спірна квартира є спільно нажитим майном її та позивача. Відповідач не заперечував щоб після розірвання шлюбу вона разом з їх спільним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обіцяв залишити сину свою частку квартири. Посилається на ст.60,70 СК України та зазначає, що оскільки між нею та відповідачем була усна домовленість про те, що він свою частку квартири віддасть сину, то в інтересах дитини буде доречно визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири. Вартість спірної квартири у 5,52 рази перевищує вартість квартири, що первинно була у позивача ОСОБА_1 , тобто, враховуючи той факт, що саме вона здійснювала доплату за договором міни, нею було сплачено значно більшу частину спірної квартири, ніж 1/2.

Просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

24 березня 2020 року позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву до відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначила, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, оскільки з нею проживає їх син ОСОБА_4 , просить визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири. Разом з первісним позовом про поділ спільного майна подружжя відповідач надав копію звіту про оцінку квартири, вона з ним погоджується, вартість квартири становить 198 500 гривень. 2/3 х 198 500 = 132 333.33 грн. Вважає, що строк позовної давності звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя не пропущено, так як у неї з ОСОБА_1 була усна домовленість про те, що він віддасть свою частку квартири їх сину, про своє порушене право вона дізналася тоді, коли відповідач звернувся з позовом до неї.

Просить визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

01 квітня 2020 року позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на його уточнену позовну заяву, в якому зазначив, що посилання відповідача на те, що саме вона здійснювала доплату за квартиру при обміні не відповідає дійсності, бо в той період вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною і не отримувала жодного доходу, а заробітна плата співробітника колишньої міліції, в той час була мізерною. Тому відповідач, разом із дитиною на той час знаходилася на його повному утриманні. Також вона вказує, що він після розірвання шлюбу не заперечував, щоб вона разом з їх сином проживала в його квартирі та обіцяв свою частку залишити сину, однак відповідач цинічно бреше, такої згоди він не давав. Відповідач при розлученні викинула його особисті речі через вікно на подвір`я багатоповерхового будинку, де вони проживають, забрала всі документи на його квартиру, він неодноразово з цього приводу викликав поліцію, але в зв`язку з тим, що відповідач є співробітником поліції, йому кожного разу працівники поліції цинічно говорили, що він нічого не доб`ється і слід залишити ситуацію як є. Він не порушує право їх сина ОСОБА_4 на житло, бо просить виселити лише відповідача з квартири, а не дитину. Спірна квартира є його особистою приватною власністю, він обміняв свою квартиру, що була в нього до шлюбу на спірну за договором міни, жодної участі в угоді відповідач не приймала, доплату в розмірі 109 200 гривень він зробив за свої власні кошти.

19 травня 2020 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подала заперечення на первісну позовну заяву, в якому зазначила, що посилання позивача на те, що вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною та перебувала на його утриманні є безпідставними, так як вона отримувала лікарняні, одноразову та щомісячну допомогу на дитину, позивач зловживав спиртними напоями, що стало причиною розірвання шлюбу, велика частка його заробітку витрачалася не на користь сімейного бюджету. Шлюб уклали 15 липня 2006 року, син народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру придбали 24 жовтня 2008 року. Вона з сином проживає у спірній квартирі, а позивач проживає за іншою адресою. Доказів того, що він звертався до працівників поліції за захистом порушеного права з її боку, які були безуспішними, не надано. Просить частково відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про виділення у власність йому 1/2 частку спірної квартири, визнавши за нею право власності на 3/4 частки вказаної квартири та повністю відмовити у задоволенні його уточненого позову про усунення перешкод у праві користування та розпорядження власністю шляхом виселення особи з житлового приміщення.

Позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 подав в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просить суд його позовні вимоги про усунення перешкод у праві користування та розпорядженні власністю, шляхом виселення задовільнити, а в задоволенні зустрічного позову до нього про поділ спільного майна відмовити в зв`язку з пропуском ОСОБА_2 трирічного строку позовної давності.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, свої зустрічні позовні вимоги підтримала, заяву про поновлення строку звернення до суду нею не подано, в задоволенні первісного позову просить відмовити.

Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу 01 листопада 2005 року за №4905.

15 липня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб.

24 жовтня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 уклали договір міни житлових приміщень. За вказаним договором сторони провели обмін житлових приміщень: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,7 кв.м, що належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,2 кв.м, що належала ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності.

Обмін проведено з доплатою 109 200 гривень, які ОСОБА_1 зобов`язався сплатити не менше ніж по 1 300 гривень щомісяця до повного погашення боргу. Вказаний факт підтверджується копією договору міни від 24 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом і зареєстрованим у реєстрі за №5034.

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18 лютого 2009 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 квітня 2016 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішення суду вступило в законну силу 22 квітня 2016 року.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198428219 від 31 січня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 є власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_2 .

Звітом про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна від 03 грудня 2019 року підтверджується, що вартість спірної квартири становить 198 500 гривень.

Довідкою про доходи та випискою з банківського рахунку АТ КБ "ПриватБанк" підтверджується, що ОСОБА_2 за період з 2 кварталу 2008 року по 1 квартал 2009 року отримувала дохід у вигляді заробітної плати, за період з 3 кварталу 2009 року по 19 грудня 2012 року зарплату не отримувала, з 19 грудня 2012 року почала отримувати дохід у вигляді заробітної плати.

Актом від 03 березня 2020 року ПП "Комунальщик-4" підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 2016 року по теперішній час.

Щодо позовних вимог, викладених ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві до ОСОБА_1 про визнання права власності за нею на 3/4 частки квартири АДРЕСА_2 , суд приходить до наступного.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 , під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , шляхом обміну житлових приміщень - обміняв належну йому особисто на праві приватної власності, набутого до шлюбу з ОСОБА_2 , двокімнатну квартиру на спірну трикімнатну квартиру, з доплатою. Таким чином, ОСОБА_1 набув право особистої приватної власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки поділу між подружжям підлягає майно, набуте ними за час шлюбу. Таким чином, поділу між подружжям та визнання права особистої приватної власності за кожним з подружжя, підлягає 1/3 частка квартири. Вказану частку квартири фактично було придбано сторонами у шлюбі шляхом виплати доплати за неї колишнім власникам житлового приміщення в розмірі 109 200 гривень, що підтверджується договором міни. Тому, 1/3 частку квартири слід поділити порівну між подружжям, оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що доплата за квартиру була виплачена за особисті кошти позивача, чи відповідача, а не з їх спільного сімейного бюджету. Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на 3/4 частки вказаної квартири, а ОСОБА_2 - 1/4 частку. Посилання ОСОБА_2 на існування усної домовленості з ОСОБА_1 про те, що він свою частку квартири передасть їх спільному сину, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не доведені належними та допустимим доказами по справі.

В той же час, ОСОБА_1 заявив про пропуск позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_2 строку позовної давності для звернення з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності до суду.

Так, ст.ст.256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 заявив про пропуск ОСОБА_2 трирічного строку позовної давності для подання зустрічного позову, який сплинув 22 квітня 2019 року, оскільки зустрічний позов подано нею лише 17 березня 2020 року.

Судом роз`яснювалися ОСОБА_2 наслідки пропуску строку позовної давності, пропонувалося звернутися до суду із заявою про поновлення такого строку із зазначення причин поважності пропуску такого строку, однак ОСОБА_2 своїм правом не скористалася, подала заяву, в якій зазначила, що заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності подавати не буде, в зустрічній позовній заяві вказувала, що строк позовної давності нею не пропущено, так як про своє порушене право вона дізналася лише 29 січня 2020 року, коли ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї.

Посилання ОСОБА_2 на те, що строк позовної давності нею не пропущено, бо про своє порушене право власності на житло вона дізналася лише в січні 2020 року, після того, як ОСОБА_1 звернувся до неї з позовом, а до цього часу вважала житло своїм, оскільки в неї була усна домовленість з ОСОБА_1 , що свою частку квартири він передає їх сину, не відповідають дійсності.

Шлюб між сторонами розірвано 11 квітня 2016 року, рішення набрало законної сили 22 квітня 2016 року.

Саме з 22 квітня 2016 року розпочався перебіг строку позовної давності для подання позову про поділ спільного майна подружжя.

Декларацією про доходи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 за 2016 рік, що міститься в загальному доступі на сайті https://public.nazk.gov.ua/declaration/467443a6-24bb-4e62-923b-c471cd788292, підтверджується, що станом на 2016 рік ОСОБА_2 у вказаній декларації зазначала, що в її користуванні є квартира загальною площею 68,20 кв.м, дата набуття права 09 грудня 2008 року, власником якої на 100% є третя особа - ОСОБА_1 .

Таким чином, про своє порушене право власності ОСОБА_2 достеменно знала ще у 2016 році, однак із зустрічною позовною заявою про визнання за нею права власності на частку спірного житла звернулася лише 17 березня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності і заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності не подала.

В зв`язку з чим, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частку житлового приміщення: квартири АДРЕСА_2 є такими, що не підлягають задоволенню (на 3/4 частки квартири в зв`язку з безпідставністю, на 1/4 частку в зв`язку з пропуском строку позовної давності).

Що стосується позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власним 1/1 частки квартири АДРЕСА_2 .

В даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 - власник квартири, колишня дружина власника - ОСОБА_2 та син сторін - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Суд установив, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі, яка належить на праві власності її колишньому чоловіку, позивач ОСОБА_1 позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, з 2016 року (після розірвання шлюбу), змушений винамайти житло, іншого житлового приміщення у власності не має.

Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю шляхом виселення відповідача з квартири.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселилася у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового приміщення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та в постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).

Однак, суд враховує, що у частині третій статті 47 Конституції України проголошено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності відповідним принципам статті 8 Конвенції.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 757/7180/15-ц (провадження № 61-24320св18).

При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Суд вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 з 2008 року зареєстрована та проживає у спірній квартирі, користується нею, даних про наявність боргів зі сплати комунальних послуг не надано, разом з нею в даній квартирі зареєстрований та проживає малолітній син сторін, іншого житла ОСОБА_2 не має. Крім того, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено, що його колишня дружина ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у праві користування та розпорядження його власністю, що він вживав заходи та мав за мету користування своїм житловим приміщенням, але ОСОБА_2 чинила перешкоди в цьому, тому підстав для виселення ОСОБА_2 зі спірного житлового приміщення не має, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження власністю шляхом виселення з житлового приміщення слід відмовити.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки в задоволенні первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог сторонам відмовлено, судові витрати слід залишити за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16,253,257,317,386,388,391,406 ЦК України, ст.69-72 СК України, ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264 ЦПК України, - суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення особи з житлового приміщення - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 частки житлового приміщення - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.