ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 953/21860/19

провадження № 22-ц/818/4471/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року в складі судді Попраса В.О.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на його користь безпідставно набуте майно, а саме - грошові кошти у розмірі 65000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 01 січня 2019 року по 18 жовтня 2019 року ним було сплачено на рахунок відповідача у ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти, а саме: 24 січня 2019 року - 6500 грн, 22 лютого 2019 року - 6500 грн, 25 березня 2019 року - 6500 грн, 26 квітня 2019 року - 6500 грн, 22 травня 2019 року - 6500 грн, 26 червня 2019 року - 6500 грн, 24 липня 2019 року - 6500 грн, 22 серпня 2019 року - 6500 грн, 21 вересня 2019 року - 6500 грн, 18 жовтня 2019 року - 6500 грн, а всього 65000 грн.

На даний час грошові кошти відповідачем на вимогу позивача не повернуті, правові підстави для зберігання у себе належних позивачеві грошових коштів у відповідача відсутні, у зв`язку із чим, позивач просив стягнути зі ОСОБА_2 безпідставно набуте майно.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів на підтвердження безпідставного зберігання ОСОБА_2 грошових коштів суду не надано. Спірні кошти фактично сплачено позивачем на виконання договору оренди, тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про стягнення безпідставно набутого майна задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

На зазначене рішення суду першої інстанції 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до винесення вироку в рамках кримінального провадження показання свідків, отримані під час допиту на досудовому розслідуванні, не можуть вважатись належним доказом в цивільному судочинстві, що відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2108 року у справі № 822/551/18, від 08 серпня 2018 року у справі № 820/4428/17, від 26 червня 2018 року у справі № 808/2360/17. Між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні правовідносини, грошові перекази в загальному розмірі 65 000 грн відповідач отримав без достатньої правової підстави. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 161/17945/18. Наданий відповідачем договір оренди квартири не містить істотних умов, передбачених статтею 638 ЦПК України, що свідчить про його неукладеність. Також зазначає, що право розпоряджатися майном виникає після оформлення успадкованого права власності в установленому законом порядку, відтак відповідач не є власником квартири, а тому не мала права нею розпоряджатися.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 18 квітня 2016 року між ОСОБА_3 - орендодавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - орендарем, з іншої сторони, укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 64).

Відповідно до наданої позивачем роздруківки з його карткового рахунку щомісячно здійснювалися перекази на картку ОСОБА_2 а саме: 24 січня 2019 року - 6500 грн, 22 лютого 2019 року - 6500 грн, 25 березня 2019 року - 6500 грн, 26 квітня 2019 року - 6500 грн, 22 травня 2019 року - 6500 грн, 26 червня 2019 року - 6500 грн, 24 липня 2019 року - 6500 грн, 22 серпня 2019 року - 6500 грн, 21 вересня 2019 року - 6500 грн, 18 жовтня 2019 року - 6500 грн, а всього 65000 грн. (а. с. 7-17).

Вважає, що відповідач безпідставно зберігає отримані кошти в сумі 65 000, 00 грн, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Аналогічного правового висновку дійшла колегія суддів в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № справа № 367/6344/16-ц (провадження № 61-20701св18).

Частиною першою статті 202 ЦПК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦПК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦПК України (презумпція правомірності правочину) визначено , що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами статті 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надана позивачем копія виписки з банківського рахунку про рух коштів свідчить, що ОСОБА_1 здійснено перекази на іншу банківську картку, де в призначенні платежу зазначено одержувача ОСОБА_2 .

При цьому будь-які відомості про призначення цих платежів із вказівкою про те, що вказані суми переказів є орендними платежами, відсутні.

За таких обставин посилання ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог, на те, що ним здійснені перекази коштів на картку іншої особи, які безпідставно отримані відповідачем, і, як наслідок, застосування положень статті 1212 ЦК України, без надання належних та достатніх доказів на підтвердження безпідставності набуття або збереження спірних коштів за рахунок іншої особи, а саме - ОСОБА_2 , є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення безпідставно набутого майна задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

Разом із цим, зміст договору оренди свідчить, що орендодавцем (наймодавцем) є ОСОБА_3 , орендарем (наймачем) - ОСОБА_4 , відтак ОСОБА_1 не є стороною договору.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не є стороною договору, між позивачем та відповідачем договору не укладено, тому висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли договірні відносини, перераховані щомісячно кошти фактично сплачено позивачем на виконання договору оренди, а тому норми статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, є помилковим.

Крім того, стосовно посилань суду першої інстанції в рішенні на обставини, які були встановлені постановою слідчого СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області від 29 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження суд зауважує, що вказана постанова була скасована ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 травня 2020 року, матеріали кримінального провадження повернуто до СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області для продовження досудового розслідування.

Враховуючи, що остаточного рішення у кримінальному провадженні, яке набрало законної сили, не ухвалено, суд не може посилатися на такі обставини, як на встановлені судом в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, згідно якої вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський