Номер провадження: 22-ц/813/1749/20
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_3 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

26.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому змінив предмет позову 30.11.2015 року, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 19.10.2012 року в розмірі 130 000 доларів США, інфляційних втрат у розмірі 98 800 доларів США, та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 8141,92 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 19.10.2012 року між ним, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т. А., за умовами якого він передав позичальнику 1 040 000 грн, що у грошовому еквіваленті зобов`язання за домовленістю сторін складало суму, рівну 130 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути йому таку ж суму грошових коштів до 19.10.2013 року в іноземній валюті. Відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, борг не повернув. Тому позивач просив задовольнити позовні вимоги (т. 1, а.с. 2-4, 20-22).

Заочним рішення Київського районного суду міста Одеси (головуючий - суддя Калініченко Л.В.) від 11.12.2015 року позов було задоволено частково. А саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19.10.2012 року в сумі 130 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.12.2015 року еквівалентно 3 037 881,47 грн., та три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 20.10.2013 року по 20.11.2015 року в розмірі 8 141,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.12.2015 року еквівалентно 190 262,98 грн., що у загальному розмірі становить 3 228 144, 45 грн. А також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654 грн. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції у розмірі 98 800 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі суд вирішив відмовити (т. 1, а.с. 39-40).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою (т. 1, а.с. 44-45), яка ухвалою Апеляційного суду Одеської області (головуючий суддя Артеменко І.А., судді Черевко П.М., Суворов М.О.) від 23.03.2016 року була залишена без задоволення, а заочне рішення від 11.12.2015 року без змін (т. 1, а.с. 97-100).

ОСОБА_2 звернувся з заявою про перегляд заочного рішення від 11.12.2015 року, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Прохоров П.А.) від 20 квітня 2016 року була залишена без задоволення (т. 1, а.с. 131-132).

04.05.2016 року не погоджуючись із заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси (суддя Калініченко Л.В.) від 11.12.2015 року, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою та просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити (т. 1, а.с. 137-143).Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області (головуюча суддя Кононенко Н.А., судді Комлева О.С., Сегеда С.М.) від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.12.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 19.10.2012 року у сумі 130 000 доларів США, що на момент розгляду справи складало в еквіваленті до гривні 3 037 881 грн та три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 20.10.2013 року по 20.11.2015 року в розмірі 8 141,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.12.2015 року еквівалентно 190 262,98 грн, що у загальному розмірі становить 3 228 144,45 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції у розмірі 98 800 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі відмовлено (т. 1, а.с. 242-244).

17.08.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з касаційною скаргою та просив скасувати заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 1-10). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (к.с., а.с. 54-60).

19.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог (т. 2, а.с. 137-138), а 18.03.2019 року з заявою про зменшення розміру позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 19.10.2012 року в сумі 43 469,81 дол. США, три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання з 20.10.2013 року по 02.10.2018 року в розмірі 19 318 дол. США та три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання з 17.10.2018 року по 13.03.2019 року у розмірі 525 дол. США, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. При цьому позивач попросив суд стягнення заборгованості, зазначеної в доларах США, проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом НБУ на день проведення оплати по поверненню боргу (т. 2, а.с. 149-150).

Рішенням Київського районного суду міста Одеси (головуючий - суддя Куриленко О.М.) від 06.06.2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_3 про стягнення боргу вирішено відмовити в повному обсязі (т. 3, а.с. 99-106).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 16.07.2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до суду апеляційну скаргу. Обґрунтовуючи свою скаргу апелянт зазначив, що судом першої інстанції при вирішенні справи по суті не вірно визначено характер грошового зобов`язання, при цьому апелянт посилався на постанови Верховного Суду в справах № 761/12665/14-ц та № 686/843/16-ц. Також апелянт вказав на те, що разом сума вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки складає 86530,19 доларів США, загальна сума боргу 130 000 доларів США, а отже непогашена сума заборгованості складає 43 469,81 доларів США. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не проаналізував наявні в матеріалах справи договір іпотеки від 19.10.2012 року за реєстровим № 2266 та договір іпотеки від 19.10.2012 року за реєстровим № 2268, а також не застосував положення ст. 591 ЦК України та ст. 47 Закону України «Про іпотеку». Окрім зазначеного апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки про експертну грошову оцінку іпотечного майна, які подані позивачем, та жодним чином не зазначив правові аргументи на його відхилення та спростування. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 3, а.с. 112-115).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутністю. При цьому було відхилено клопотання апелянта про відкладення слухання справи, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а учасники провадження не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частини 4 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, у клопотанні ж про відкладення розгляду справи, поданої апелянтам 08 вересня 2020 року, не зазначено причин, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з поданих стороною відповідача документів можливо встановити, що всього в рахунок погашення зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 19 жовтня 2012 року на суму 1 040 000, 00 грн. позивач ОСОБА_1 отримав у власність в позасудовому порядку від майнових поручителів рухоме і нерухоме майно на загальну суму 193 274,41 доларів США, що значно більше суми наданих у позику коштів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, в частині відсутності підстав для задоволення вимог позивача до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, ОСОБА_3 про стягнення боргу, втім вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення в частині його мотивування та зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А, який було --зареєстровано в реєстрі за № 2262 (т.1, а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.1 даного Договору Позикодавець ОСОБА_5 передав у власність «Позичальника» - ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 1 040 000 гривень, що в грошовому еквіваленті зобов`язання, згідно ст. 524 Цивільного кодексу України за домовленістю сторін, складає суму рівну 130 000 доларів США, «Позичальник» зобов`язується повернути «Позикодавцю» таку ж суму грошових коштів, в порядку і строки, передбачені цим договором.

Пунктом 1.3 передбачено, що зазначену в договорі позику «Позичальник» зобов`язується повернути «Позикодавцю» в термін до 19.10.2013 року, в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок .

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за Договором позики, 19.10.2012 року між ОСОБА_3 , яка є майновим поручителем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, згідно якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме, нежитлові вбудовані приміщення, загальною площею 160,2 кв.м. на І поверсі двоповерхової прибудови до шестиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.212-219).

Вказаний іпотечний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А, який було зареєстровано в реєстрі за № 2266.

Крім того, 19.10.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. було посвідчено Іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_6 , який є майновим поручителем ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в іпотеку, нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, площею 0, 2500 гектарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а.с.226-232).

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 585 ЦК України одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна.

Відповідно до ч.3 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.ст.7,12 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1.4. іпотечних договорів укладених 19.10.2012 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , як майновими поручителями ОСОБА_2 , передбачено що «Іпотекодавець» передає в іпотеку, а «Іпотекотержатель» приймає в іпотеку на умовах визначених у договорі іпотечне майно з метою забезпечення повного виконання «Боржником» основного зобов`язання (т. 2, а.с. 212-219, 226-232)

Окрім цього, статтею 33 Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Таким чином, законодавчо передбачена можливість сторін встановити у договорі іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя можливість, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання залишаються дійсними.

Втім, з вищенаведених іпотечних договорів не вбачається, що сторонами було погоджено настання інших, ніж передбачені у п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, наслідків після завершення позасудового врегулювання.З огляду на вищезазначене, оскільки ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотекив рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, що підтверджується відповідним витягом з реєстру, приєднаного до матеріалів справи, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору - правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними через пряме застереження, передбачене ч. 4 ст. 36 Закону.

Втім, апеляційний суд вважає, що розрахунки вартості іпотечного майна, наведені судом першої інстанції у оскаржуваному судовому рішенні, правового значення для вирішення справи по суті не мають через недійсність вимог позивача з наведених вище підстав, тому приходить до висновку про виключення відповідної частини з рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року. Так, апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на хибність визначення судом першої інстанції грошового зобов`язання, помилковості розрахунку доларового еквіваленту грошової оцінки, проведеної у 2019 році за курсом НБУ станом на 2012 рік, безпідставності визначення вартості набутого позивачем у власність іпотечного майна та залишення поза увагою наданого позивачем висновку про експертну грошову оцінку, через виключення відповідної частини з оскаржуваного судового рішення.

Щодо доводів апелянта про наявність у позивача права отримати суму боргу, якої не вистачає на підставі п. 3.1.8 іпотечних договорів від 19.10.2012 року, відповідно до якого у випадку, якщо суми від продажу «предмету іпотеки» недостатньо для задоволення вимог «Іпотекодержателя», він має право через органи суду вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимог із іншого майна «Іпотекодавця» та ч. 7 ст. 47 Закону, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

З тексту цитованих апелянтом пунктів іпотечних договорів вбачається, що відповідна можливість іпотекодержателя звернутись до органів суду у випадку, якщо суми від продажу «предмету іпотеки» недостатньо для задоволення вимог «Іпотекодержателя» в разу продажу «предмету іпотеки», втім як було встановлено апеляційним судом, і не заперечується сторонами у справі, ОСОБА_1 вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору, зареєструвавши на своє ім`я право власності на предмет іпотеки, відтак апеляційний суд констатує відсутність підстав для застосування п. 3.1.8 іпотечних договорів від 19.10.2012 року.

Зазначена ж апелянтом частина 7 ст. 47 Закону на час укладення між сторонами відповідних іпотечних договорів була виключена з на підставі Закону N 2677-VI від 04.11.2010.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Інших підстав необґрунтованості чи незаконності оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, втім апеляційним судом було встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення суду в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 2020 року змінити в частині мотивування (виключити з мотивувальної частини розрахунки суду першої інстанції щодо вартості іпотечного майна), в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

05.11.2020 року м. Одеса