Провадження № 2/521/926/20
20 жовтня 2020 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Мирончук Н.В.,
секретаря судового засідання Юраш К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтований наступними обставинами.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 28.04.2009 року, укладеним між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 658.
В указаній квартирі також зареєстровані, але фактично не проживають з 2014 року, відповідачі по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Як стверджує позивач, 03.12.2013 року у зв`язку із реєстрацією шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , остання здійснила переїзд з квартири позивача до квартири ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька у АДРЕСА_2 , від шлюбу, ОСОБА_2 , народила доньку ОСОБА_6 , яка в квартирі позивача ніколи не проживала.
Позивачка вказує що, відповідачі з початку 2014 року проживають у АДРЕСА_2 - за місцем постійного проживання чоловіка ОСОБА_2 та рідного батька ОСОБА_7 - ОСОБА_5 , в той час як реєстрація дитини за адресою позивача пов`язана виключно з підстав наявності реєстрації матері за цієї ж адресою та ніяким чином не з фактом народження в квартирі позивача.
Крім того, позивач вказує, що на обліку в дитячій міській поліклініці № 5, яка обслуговує дітей Малиновського району міста Одеси, за місцем реєстрації, ОСОБА_8 з дня свого народження, також не перебуває.
Також, відповідач вказала, що з 2014 року відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1 та не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі не має, і взагалі квартирою не цікавляться.
В свою чергу, позивач перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинила.
З огляду на наведене, та у зв`язку з тим, факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, в тому числі і обов`язку по сплаті додаткових грошових коштів за комунальні послуги, які нараховуються, виходячи з розрахунку зареєстрованих в квартирі осіб та обмежує право позивача вільно розпоряджатися своєю квартирою, що стало приводом для звернення до суду з позовом.
Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду її представник надала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлялися за зареєстрованою адресою, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а. с. 39, 52 55, 74, 95), а також на адресу місця реєстрації ОСОБА_5 (а. с. 66) чоловіка ОСОБА_2 та батька ОСОБА_3 (27, 68, 76 77).
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , 28.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 658, позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 6)
Також, право власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». (а. с. 7)
Відповідно до відомостей, вказаних в довідці про склад сім`ї № 497, від 15.04.2019 року, в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , окрім позивача, також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 11)
Проте, як вказує позивач, вказані особи зареєстровані в квартирі, але фактично не проживають з 2014 року.
Наведене підтверджується актами, від 15.04.2019 року та від 12.09.2019 року (а. с. 9 10).
Так, відповідно до змісту вказаних актів, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за цією адресою не проживають з 2014 року. Причиною непроживання ОСОБА_2 є реєстрація шлюбу з ОСОБА_5 та її переїзд на адресу місця проживання останнього АДРЕСА_4 . В свою чергу, ОСОБА_3 , взагалі не проживала за вказаною адресою, так як з дня народження проживає за місцем проживання батька ОСОБА_5 , та матері ОСОБА_2 (а. с. 9 10).
Зі змісту відповіді Малиновського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану, вбачається, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян 03.12.2013 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , про що зроблено актовий запис № 2316. (а. с. 14)
Відповідно до відповіді КНП «Дитяча міська поліклініка № 5» Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не знаходиться на обліку та під спостереженням, декларацію про медичне обслуговування батьки дитини не укладали. (а. с. 15)
Те, що в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають підтверджують, також, і свідки.
Зокрема, свідок ОСОБА_13 , яка є знайомою ОСОБА_1 , а в минулому колегою по роботі, зазначила, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 раніше були добрі стосунки. Близько семи років остання не проживає з позивачем, а після укладення шлюбу з ОСОБА_5 , переїхала жити до чоловіка та з того часу спілкування між ОСОБА_1 ОСОБА_2 поступово зменшувалося, а на даний час взагалі припинилося.
Крім того, свідок стверджує, що про народження ОСОБА_3 онучки позивача, вона дізналася від самого позивача, однак, в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , онука ніколи не проживала.
Також, зі слів свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_1 скаржилася на високі комунальні платежі, оскільки, зі змісту квитанції на їх оплату, позивачу стало відомо, що за адресою: АДРЕСА_3 , окрім неї, також зареєстровані донька - ОСОБА_2 та онучка ОСОБА_3 , але згоди на їх реєстрацію вона не надавала.
Окрім цього, свідок ОСОБА_10 , яка з її слів, перебуває у дружніх відносинах з ОСОБА_1 з 2009 року, пояснила, що ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_14 , яка з 2009 року проживала у будинку, що знаходиться навпроти будинку своєї матері позивача, але у 2013 році вийшла заміж вдруге та переїхала проживати до свого чоловіка ОСОБА_5 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі і в квартирі ОСОБА_1 вона більше не появлялась.
Крім того, свідок вказала, що ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_3 в той час, коли проживала по Люстдорфській дорозі. Зі слів позивача, свідку стало відомо, що у ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_3 та після цього її зареєстровано за адресою проживання ОСОБА_1 , але дозволу на те ОСОБА_1 не надавала. ОСОБА_1 зі своєю донькою - ОСОБА_2 не спілкується, онучку - ОСОБА_3 ніколи не бачила. Спроби налагодити відносини та побачити онуку позивачем здійснювалися, але ОСОБА_2 на зближення не йде, дверей до свого дому не відчиняє.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Згідно з ч. 2 ст. 405 ст. ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Такого висновку, зокрема, дійшов Верховний Суд України у своїй постанові, від 30.06.2015 року (справа № 21-1438а15).
З огляду на вищевикладене, суд вважає що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, так як судом встановлено, що відповідачі не являються власниками квартири, яка належить на праві власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами спірною квартирою, відповідачі не проживають разом із позивачем більше одного року без поважних на те причин, що, відповідно, порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391, 403, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 16, 81, 141, 223, 258-259, 263-265, 280, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , із подальшим зняттям з реєстрації місця проживання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів, з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук