Справа 565/2273/18
Номер провадження 2/556/313/2020

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2020 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Котик Л.О.,

при секретарі Соловей Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина, -

встановив:

3 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина (т.1 а.с.1).

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 4 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 направлено до Рівненського апеляційного суду для визначення підсудності (т.1 а.с.3).

11 грудня 2018 року дану цивільну справу передано голові Рівненського апеляційного суду для вирішення питання про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності (т.1 а.с.6).

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року визначено підсудність цивільної справи - Волинському апеляційному суду (т.1 а.с.13-14).

21 травня 2019 року на підставі ухвали Волинського апеляційного суду визначено підсудність цивільної справи №565/2273/18 Володимирецькому районному суду Рівненської області (т.1 а.с.18-19). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями - справу передано для розгляду під головування судді - Поровського В.А. (т.1 а.с.23)

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 29.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (т.1 а.с.24-25).

8 липня 2019 року, ухвалою суду визнано позовну заяву неподаною та повернуто заявнику (т.1 а.с.31-32).

27 липня 2019 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 08.07.2019 року (т.1 а.с.37-38).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Володимирецького районного суду по даній справі від 8 липня 2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до цього ж суду (т.1 а.с.59-60).

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано заявнику строк для усунення недоліків. (т.1 а.с.64-65).

18 грудня 2019 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу (т.1 а.с.68-69).

12.02.2020 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 12.02.2020 року. (т.1 а.с.73).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 2 березня 2020 року цивільну справу передано голові Рівненського апеляційного суду для вирішення питання про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності. (т.1 а.с.76).

Верховним Судом 18 березня 2020 року визначено підсудність даної цивільної справи Львівському апеляційному суду (т.1 а.с. 80-81). Вищою радою правосуддя 25 травня 2020 року подано відзив на апеляційну скаргу (т.1 а.с.98-103). 1 червня 2020 року Верховним Судом дано відповідь на відзив на апеляційну скаргу (т.1 а.с. 132-133).

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 грудня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.136-138).

09.07.2020 року за наслідками проведеного авторозподілу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано головуючому судді Котик Л.О. для розгляду по суті (т.1 а.с.142).

Враховуючи складність вказаної справи, значну кількість учасників, з метою належної підготовки справи до судового розгляду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 17.08.2020 року. (ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 17 липня 2020 року (т.1 а.с.144)

До початку підготовчого судового засідання представниками відповідачів - Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, подано до суду відзиви на позовну заяву. Вища рада правосуддя у відзиві на позовну заяву просять розгляд справи проводити у відсутності їх представника, в задоволенні позову відмовити. (т.1 а.с. 176-225, 237-241).

Від відповідача - Верховного Суду України надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Верховного Суду України та вирішити її відповідно до вимог чинного законодавства (т.1 а.с.154).

Відповідач Державна судова адміністрація України надіслала до суду клопотання, просять в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДСА України відмовити за їх безпідставністю, судове засідання проводити без участі представників ДСА України. (т.2 а.с.17).

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 листопада 2020 року (т.2 а.с.19).

09.11.2020 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про відвід головуючого судді Котик Л.О., в задоволенні якої відмовлено.

10.11.2020 року від представника Кабінету Міністрів України надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги не визнають, просять в позові відмовити.

Належним чином повідомлені відповідачі: Кузнецовський міський суд Рівненської області, Апеляційний суд Рівненської області, Рівненський апеляційний суд, Зарічненський районний суд Рівненської області, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили.

Позивач в судове засідання не з`явився, без повідомлення причин неявки, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи,

Про розгляд підготовчого засідання на 28.09.2020 року, призначеного судового засідання на 10.11.2020 року позивач, будучи належно повідомлений про час і місце проведення підготовчого та судового засідання у справі за його позовом, в суд не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення підготовчого та судового засідання не клопотав. Будь-яких додаткових доказів, заяв чи клопотань про їх витребування не надав.

При цьому суд констатує, що позивач повідомлявся про призначене підготовче та судове засідання своєчасно та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги наведені вище норми процесуального законодавства, суд приходить до висновку, що позивач своєчасно і належним чином повідомлений про судове засідання, яке призначене на 10.11.2020 року, у зв`язку з чим вважає можливим проводити судовий розгляд за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, як це передбачено ч.1 та ч.3 ст.223 ЦПК України.

Подібний висновок суду ґрунтується, крім положень ЦПК України, також на практиці Європейського суду з прав людини» (ЄСПЛ). Зокрема, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 судом встановлено наступне.

З позовної заяви (т.1 а.с.1) вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачів 1000000 грн. моральної шкоди, захистивши його честь, гідність, ділову репутацію, нанесений ущерб його здоров`ю, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина.

Разом з тим, з вказаної заяви неможливо зробити висновків, якими саме діями кожного з відповідачів ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода і в чому вона полягає; у який спосіб слід стягнути кошти в сумі 1000000 грн - солідарно, частково, субсидіарно; не наведено викладу обставин в обґрунтування позовних вимог та доказів на їх підтвердження.

За своїм змістом позовна заява містить витяги з законодавства щодо діяльності органів державної влади, суму моральної шкоди, а також твердження позивача про порушення його прав та неналежну діяльність судових та інших державних органів. В той же час, вказані твердження, не підкріплені жодними доказами.

За змістом позову, ОСОБА_1 вважає, що ним не отримано належного судового захисту у справах за його участю як споживача фінансових послуг.

Разом з тим, оцінка законності дій та рішень інших судів неможлива під час розгляду Володимирецьким районним судом Рівненської області позову ОСОБА_1 до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина.

Зокрема, відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Як вбачається зі ст.1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Законом України "Про судоустрій і статус судів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII) встановлено, що судоустрій в Україні побудований, зокрема, на засадах незалежності, юрисдикційності та інстанційності судів, відповідно до яких один суд першої інстанції не має право втручатися в діяльність іншого суду чи суддів у зв`язку з їх рішеннями чи діями, пов`язаних з розглядом справ.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд в системі судоустрою, який здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів чи суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.

Так, положеннями статті 23 Закону України №1402-VIII передбачено, що суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Порядок видачі та отримання судових рішень встановлено відповідними процесуальними Кодексами, в даному випадку - Цивільним процесуальним кодексом України, а також Законом України «Про доступ до судових рішень» та підзаконним нормативними актами: Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженою наказом ДСА України №173 від 17.12.2013 року, яка діяла на час звернення позивача до суду, Інструкцією з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затвердженою наказом ДСА України №814 від 20.08.2019 року із змінами і доповненнями, внесеними наказами Державної судової адміністрації України від 29 серпня 2019 року № 843, від 24 грудня 2019 року № 1196, від 3 червня 2020 року № 248,

Таким чином, законодавством України встановлено інший порядок оскарження рішень судів та інших дій і бездіяльності, вчинених і допущених судами в межах здійснення розгляду та вирішення конкретної справи.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 13.06.2007 р. № 8 "Про незалежність судової влади" роз`яснив, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Отже, зі змісту вищенаведеного вбачається, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, які викладені у постановах по справах №21-319во07 від 15.04.2008 р. та №6-3139цс16 від 01.03.2017 р.

Велика Палата Верховного Суду у пп.60-65 постанови від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц зазначає, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частині першій і третій статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року). Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) .

Подібна правова позиція, яка є обов`язковою для застосування судом при вирішенні аналогічних справ, повністю відповідає Висновкам Консультативної ради європейських суддів №3 (2002) та №11 (2008), а також положенням ст.ст.6,41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права.

У своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

З урахуванням наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбаченому процесуальним законом порядку і їх виконання), чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, надання оцінки процесуальним рішенням та діям місцевих судів, а також судів вищих інстанції виходить за межі компетенції Володимирецького районного суду Рівненської області.

Що стосується моральної шкоди, яка на думку позивача заподіяна йому рішеннями та діями судів, то з цього приводу судом встановлено наступне.

Чинним законодавством України встановлено порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна громадянинові внаслідок незаконних дій правоохоронних органів та суду.

Зокрема, у відповідності до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Порядок та підстави отримання такого відшкодування врегульовані Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" №266-1У від 01.12.1994 року з наступними змінами та доповненнями (надалі - Закон), а також Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 (надалі - Положення).

Зокрема, як вбачається зі ст.1 вказаного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема - незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття утримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Таким чином, законодавством встановлено вичерпний перелік дій та рішень, які можуть бути підставою для відшкодування шкоди, заподіяної громадянину, незаконними діями суду.

Разом з тим, позивач в позовній заяві не вказав жодної з таких дій, у зв`язку з чим суд констатує, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Що стосується стягнення моральної шкоди з інших відповідачів Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш - то з цього приводу судом встановлено наступне.

Як вбачається зі ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, шкоди здоров`ю є способами захисту цивільних прав та інтересів судом у відповідності до ст.16 Цивільного Кодексу . Разом з тим, такий захист повинен відбуватись за наявності для цього підстав, в порядку і спосіб, визначений законом.

Зокрема, як вбачається зі змісту ст.1166, 1167, 1173-1176 ЦК України, підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, в т.ч. органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх службових та посадових осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Разом з тим, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦПК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Як зазначено в п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини у справі STANKOV v. BULGARIA , § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Разом з тим, позивач не вказав, які саме дії чи рішення кожного з відповідачів призвели до спричинення йому шкоди, не надав жодних доказів незаконності чи протиправності будь-яких дій та рішень державних органів, а також і доказів заподіяння йому моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доказів заподіяння моральної шкоди позивачу не надано, позовні вимоги належним чином не мотивовані і не обгрунтовані, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина, суд не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12,13, 76-81,141, 223, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1167, 1173-1176 ЦК України, Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд,-

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, Управління державної казначейської служби України в м. Вараш, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судова тяганина, відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У відповідності до п.15.5) розділу Х111 Прикінцеві положення, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суддя: Котик Л.О.