Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №711/3461/20
Провадження № 6 /711/157/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Осадчій А.Ю.,

боржника ОСОБА_1

представника боржника

адвоката Сухомудренка Б.В.

представника стягувача

адвоката Погасій С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси заяву ОСОБА_1 , що подана представником адвокатом Сухомудренком Богданом Володимировичем про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 через адвоката Сухомідренка Б.В. звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивує тим, що Придніпровським районним судом м. Черкаси від 11.06.2020р. на підставі заяви ОСОБА_2 видано судовий наказ №711/3461/20 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 аліментів у розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2020р. та продовжувати до досягнення дитиною повноліття.

Вважає, що ОСОБА_2 при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу не довела дійсне місце проживання малолітньої доньки, що виключає доведеність права на подання такої заяви; до заяви не додано документів, які б підтверджували факт проживання дитини із заявником. Крім того, зазначає, що на час подання заяви ОСОБА_2 не має права вимоги в обсязі, що вказаний у заяві про видачу судового наказу. Так, вона та її представник обізнані про те, що місце проживання дитини визначене сторонами лише до досягнення 10-ти річного віку. Незважаючи на це, заявник звернулася із заявою щодо стягнення аліментів до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Також вказує, що у ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо виконання вимоги, яка заявлена у наказі, оскільки мировою угодою визначено, що батьки несуть особисту відповідальність за забезпечення дитини всім необхідним в ті періоди, коли дитина знаходиться з кожним з батьків. Крім того, ОСОБА_1 10.06.2020р. самостійно перерахував стягувачеві 3000грн. на утримання дитини.

ОСОБА_2 та її представник звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу, хоча у ОСОБА_1 відсутній обов`язок виконувати цю вимогу в ті періоди, коли дитина знаходиться з кожним з батьків. Ухвала про затвердження мирової угоди від 26.12.2019р. є виконавчим документом, а ОСОБА_2 не позбавлена права на звернення цієї угоди до виконання, в т.ч. і в частині утримання дитини ОСОБА_1 у порядку, який визначений угодою.

ОСОБА_1 вважає сумнівною безспірність вимоги, що висловлена у заяві про видачу судового наказу, в т.ч. до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що судовий наказ від 11.06.2020р. не може бути виконаним через його невідповідність вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, ОСОБА_1 просить суд, - визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ від 11.06.2020р. у справі №711/3461/20. Вимога про зупинення виконання судового наказу або заборону прийняття виконавчого документу до виконання знята заявником з розгляду.

Ухвалою суду від 21.07.2020р. відвід, заявлений ОСОБА_1 судді Позарецькій С.М. визнаний необґрунтованим.

Ухвалою суду від 27.07.2020р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Позарецькій С.М.

ОСОБА_2 через представника адвоката Погасій С.М. подані заперечення проти заяви, вважають, що заява ОСОБА_2 не підлягає до задоволення. Так, зазначено, що місцем проживання дитини ОСОБА_3 є місце проживання матері ОСОБА_2 ; боржником не доведено, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Крім того, ОСОБА_1 через представника звернувся до органів виконавчої служби щодо примусового виконання мирової угоди. Між тим, постановою Придніпровського ВДВС відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з тим, що ухвала про затвердження мирової угоди як виконавчий документ не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». ОСОБА_1 звертався до суду щодо приведення виконавчого документу у відповідність до вказаного Закону, але ухвалою суду від 13.05.2020р. його заяву повернуто заявнику. Також ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2020р. відмовлено представнику позивача ОСОБА_1 у задоволенні вимог заяви про роз`яснення судового рішення ухвали суду від 26.12.2019р. про затвердження мирової угоди.

Вважає, що ОСОБА_2 має право звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини до досягненню нею повноліття. Крім того, вважають, що ЦПК України не передбачає підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, як безспірність вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу. При видачі судового наказу судом були враховані доводи ОСОБА_1 . Просять відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Сухомудренко Б.В. просили задовольнити заяву з мотивів та обґрунтування, що наведені у заяві.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Погасій С.М. просила відмовити у задоволенні заяви, враховуючи доводи, закладені у запереченнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріал справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення за таких підстав:

встановлено, що Придніпровським районним судом м. Черкаси 11.06.2020р. на підставі заяви ОСОБА_2 видано судовий наказ №711/3461/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 аліментів у розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2020р. та продовжувати до досягнення дитиною повноліття. Крім того, вирішено питання про судові витрати. Судовий наказ набрав законної сили.

Відповідно до повідомлення рекомендованого листа №010 ОСОБА_1 отримав заяву з додатками та судовий наказ 19.06.2020р.

31.07.2020р. до суду повернувся судовий наказ в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору, на підставі постанови від 14.07.2020р. державного виконавця Смілянського міського ВДВС у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі.

Відповідно до постанови державного виконавця Смілянського міського ВДВС від 13.07.2020р. відкрито виконавче провадження №62535225 на виконання судового наказу №711/3461/20 2-н/711/422/20, що виданий 11.06.2020р. Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утриманні ОСОБА_3 .

При зверненні до суду заявником ОСОБА_2 було доведено факт, що вона є матір`ю, а ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, актовий запис №263).

Крім того, заявником ОСОБА_2 разом із заявою надано ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.12.2019р. (справа №703/2714/19) про затвердження мирової угоди між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з визначенням способу участі у її вихованні. Зокрема, встановлено, що місцем проживання дитини визначено місце проживання її матері ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , яка відноситься до території Придніпровського району міста Черкаси.

Отже, враховуючи норми 4, 19, ч.1 ст. 28, 160, п.4 ч.1 ст. 161, 162 ЦПК України та ст.ст. 18, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України, на думку суду, ОСОБА_2 мала право звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини.

При цьому, слід зазначити, що ні в заяві, ні в судовому засіданні ОСОБА_1 жодними належними та допустимими доказами не спростував доводи ОСОБА_2 про те, що їхня дочка ОСОБА_3 на час звернення ОСОБА_2 із заявою про видачу судового наказу та на час безпосередньо видачі судового наказу від 11.06.2020р., фактично проживала не з матір`ю, а з іншими особами, в т.ч. і з ним.

Крім того, при вирішенні питання про видачу судового наказу, судом було встановлено, що форма і зміст заяви про видачу судового наказу відповідали нормам ст. 163 ЦПК України. Крім того, суддею не було встановлено обставин, за яких необхідно було б відмовити у видачі судового наказу, враховуючи норми ст. 165 ЦПК України.

Дійсно, відповідно до ч.3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК, судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Таким чином, особливістю наказного провадження в розрізі аліментних вимог є виключно: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину 1/4, на двох дітей 1/3, на трьох і більше дітей 1/2 від доходу платника аліментів, але не більше ніж 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, а також на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; можливість їх розгляду лише за відсутності спору про батьківство/материнство та за відсутності підстав для залучення інших зацікавлених осіб.

Отже, при вирішенні питання про видачу судового наказу про стягнення аліментів за заявою ОСОБА_2 були враховані всі повідомлені заявником обставини, враховані норми процесуального та сімейного законодавства і видано судовий наказ 11.06.2020р. Крім того, під час розгляду вимог у порядку наказового провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обгрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України).

Що стосується доводів заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Сухомудренка Б.В. про наявність ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26.12.2019р., якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка набрала законної сили, то викладені в ній висновки та доводи, які зазначені у заяві ОСОБА_1 від 19.05.2020р., були перевірені, досліджені суддею при прийнятті рішення про видачу судового наказу від 11.06.2020р.

При цьому, підстав вважати, що між сторонами по справі (батьками) наявний спір про право, а саме щодо стягнення аліментів на утримання їхньої малолітньої дитини, не було. Так, заявник ОСОБА_1 не оспорює розмір аліментів, не оспорює своє батьківство щодо дочки ОСОБА_3 , 2017 р. народження. Крім того, не вказує про обставини, які дають підстави залучати до участі у розгляді справи інших зацікавлених осіб. Під час розгляду справи за заявою ОСОБА_1 , судом встановлено, що ухвала про затвердження мирової угоди, як виконавчий документ не звернута до примусового виконання, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Також слід зазначити, що ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про роз`яснення судового рішення, тобто ухвали суду про затвердження мирової угоди від 26.12.2019р. і ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2020р. у її задоволенні відмовлено. При цьому, підставою для роз`яснення заявник вказував на те, що, як на його думку, ухвала суду від 26.12.2019р. не відповідає вимогам виконавчого документу та не містить в собі заходів примусового виконання. Судове рішення від 02.06.2020р. не було оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку.

На думку суду, безпідставними є посилання заявника ОСОБА_1 та його представника на те, що ухвалою від 26.12.2019р. затверджено мирову угоду, в т.ч. й щодо утримання дитини, а тому, як вказують, має місце подвійний обов`язок його, як батька, матеріально утримувати дочку, а оскільки він добровільно 10.06.2020р. сплатив по квитанції 3000грн., то відповідно відсутній у нього обов`язок утримувати дитину.

Так, слід зазначити, що аліменти це обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч.5 ст. 183 СК України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 ст. 182 СК України).

З огляду на умови мирової угоди від 26.12.2019р., нею визначені домовленості сторін щодо визначення способу участі у вихованні дитини її батьками, визначення місця проживання дитини, встановлення порядку спільної опіки над дитиною у разі її хвороби тощо.

При цьому, зокрема, п.5.1 та 5.2 мирової угоди визначено кількість днів, коли дитина буде тимчасово перебувати (проживати) з батьком без присутності матері, що жодним чином не свідчить про визначення місця проживання дитини, яким є місце проживання її матері, - із батьком.

Крім того, п.9 передбачено, що батьки несуть особисту відповідальність за забезпечення дитини всім необхідним (матеріальне утримання дитини, одяг, належне харчування, медичне забезпечення, тощо) в ті періоди, коди дитина знаходиться з кожним із батьків.

При цьому, суд звертає увагу, що домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов`язку щодо утримання дитини може міститися у договорі про сплату аліментів на дитину, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені Сімейним Кодексом України. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 189 СК).

Утримання дитини, відповідно до ч. 2 ст. 181 СК, не обмежується лише однією певною формою. Сплата аліментів у грошовій формі не є єдиною формою участі батьків в утриманні дитини. Зокрема, передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Тому при укладенні домовленості батьки дитини вправі визначити розмір, порядок та форму (способи виконання обов`язку утримання дитини), а також інші умови надання утримання своїм неповнолітнім дітям. Розмір аліментів, встановлений домовленістю, визначається батьками самостійно. Аліменти за домовленістю батьків можуть сплачуватися у твердій грошовій сумі, сплачуваній періодично чи одноразово, у частках від заробітку (доходу) платника, шляхом надання майна або іншим шляхом, встановленим сторонами у договорі. Може бути передбачено також поєднання декількох способів. Строки сплати аліментів визначаються батьками у договорі.

Між тим, слід зазначити, що цією мировою угодою від 26.12.2019р. не визначено розмір аліментних платежів, період протягом якого буде матеріально утримуватися дитина, порядок та спосіб виконання обов`язку утримувати дитину батьками, враховуючи норми сімейного законодавства.

Отже, затверджена ухвалою суду від 26.12.2019р. мирова угода, як на думку суду, жодним чином не давала підстав судді при вирішенні заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, вважати, що аліменти у певному розмірі вже стягуються з одного з батьків на користь іншого із батьків на утримання їхньої дитини і є договором про сплату аліментів на дитину. Під час розгляду справи не встановлено обставин про те, що мирова угода, яка затверджена ще 26.12.2019р., виконується, зокрема ОСОБА_1 , враховуючи, що ухвала суду від 26.12.2019р. набрала законної сили і не була оскаржена в апеляційному порядку. ОСОБА_1 не надано до суду належних, допустимих та переконливих доказів про те, що він матеріально утримував дитину, в т.ч. й на час видачі судового наказу 11.06.2020р. Посилання на квитанцію від 10.06.2020р. про те, що він добровільно сплатив ОСОБА_2 кошти в розмірі 3000грн., як на утримання дочки, є безпідставними, оскільки у квитанції зазначено призначення платежу компенсація за ліки (для кого, невідомо).

Як передбачено статтею 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Крім того, як вбачається з висновку постанови Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №755/15479/14-ц підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Згідно з ч. 5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У справі «Soering vs UK» Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Таким чином, за результатами розгляду справи, судом не встановлено обставин, за яких слід вважати, що матір дитини не мала права звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, при умові відсутності договору про сплату аліментів; заявником ОСОБА_1 не доведено факт відсутності у нього матеріального обов`язку сплачувати аліменти на утримання дочки, 2017р., народження, навіть і при умові сплати ним 10.06.2020р. на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 3000грн., відповідно до квитанції від 10.06.2020р., оскільки призначенням платежу є переказ особистих коштів як компенсація за ліки. Крім того, суд вважає, що відсутні процесуальні підстави, які б свідчили про помилкову видачу судового наказу 11.06.2020р. Також, як на думку суду, ті обставини, які наведені заявником та його представником, жодним чином не є тими обставинами, які дають підстави для визнання судового наказу від 11.06.2020р. таким, що не підлягає виконанню.

Отже, судом встановлено, що судовий наказ від 11.06.2020р. був виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси правомірно і на даний час він знаходиться на примусовому виконанні в Смілянському міському відділі ДВС, а тому у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 432, 259, 260 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , що подана представником адвокатом Сухомудренком Богданом Володимировичем про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: С. М. Позарецька