Ухвала

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 607/4936/19

провадження № 61-15184ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 24 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі за позовом Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням, внаслідок незаконного їх видалення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Тернопільська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням внаслідок незаконного їх видалення.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 23 по 26 січня 2018 року ОСОБА_1 умисно на землях загального користування вздовж огорожі господарського двору за його межами на АДРЕСА_1 самовільно пошкодив, без наявності на те спеціального дозволу (ордера), до ступеня припинення росту 25 дерев.

31 січня 2018 року стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 153 КУпАП та статтею 40 Закону України «Про рослинний світ». Постановою Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 31 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 153 КУпАП, а саме: за самовільне видалення дерев на АДРЕСА_1 , без належного дозволу та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі

170 грн. Копію постанови ОСОБА_1 отримав 31 січня 2018 року, яка останнім у встановленому законом порядку оскаржена не була, а штраф було сплачено в добровільному порядку.

26 лютого 2018 року Державною екологічною інспекцією в Тернопільській області на адресу ОСОБА_1 направлено претензію про зобов`язання перерахувати кошти у рахунок погашення завданої шкоди та розрахунок розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням внаслідок незаконного їх видалення на землях загального користування, однак ОСОБА_1 збитки, заподіяні порушенням вимог природоохоронного законодавства, не відшкодовано.

Посилаючись на вищевказане, Тернопільська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь держави шкоду, завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності,

у розмірі 42 951 грн.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року (у складі судді Герчаківської О. Я.) позов Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави шкоду, завдану порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в сумі 42 951 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року

(у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.) заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 24 травня 2019 року залишено без змін.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій скаржник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням внаслідок незаконного їх видалення, тобто ціна позову становить 42 951 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа потребує перегляду Верховним Судом на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки справа має виняткове значення для ОСОБА_1 .

Однак, доводи про те, що касаційна скарга повинна бути прийнята Верховним Судом з підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», заява № 47921/08, від 09 жовтня 2018 року).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі за позовом Тернопільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням, внаслідок незаконного їх видалення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький