Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 520/17859/19

провадження № 61-10648св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Перший Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державна казначейська служба України, держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

представник Міністерства юстиції України - Барабанова Тетяна Олександрівна,

представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - Гусаренко Катерина Андріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Гірняк Л. А.,

від 15 червня 2020 року.

Короткий зміст позову та його обґрунтування

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України, держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2012 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-А-1289/2010/1512 про зобов`язання управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси провести перерахунок та виплату йому основної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком у відповідності до положень статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 квітня 2010 року. Вказував, що управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси здійснило перерахунок пенсії за період з 09 квітня 2010 року по серпень 2011 року у розмірі 72 918,84 грн, проте виплату цієї суми не здійснило. Зазначав, що управління Пенсійного фонду визнавало свою заборгованість перед ним та неодноразово підтверджувало наміри виконати судове рішення і погасити борг. 27 квітня 2019 року Казначейство в порядку виконання судового рішення перерахувало на його рахунок недоотриману пенсію у розмірі 74 121,95 грн. Вважав, що у зв`язку з несвоєчасним виконання судового рішення він має право на отримання від винних осіб інфляційних втрат та 3 % річних, які передбачені статтею 625 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області суму коштів у розмірі 8 612,62 грн та з держави Україна в особі Міністерства юстиції України - 98 715,06 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси, у складі судді Салтан Л. В.,

від 28 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Районний суд роз`яснив позивачу його право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки підставою заявлених позовних вимог є невиконання судового рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 року скасовано.

У позові ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами стосовно нарахування 3 % річних, втрат з урахуванням встановленого індексу інфляції, не є зобов`язальними в розумінні статті 625 ЦК України та регулюються спеціальним законодавством про пенсійне забезпечення громадян окремої категорії. Суд апеляційної інстанції зазначив, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Посилаючись на те, що визначення предмету та підстав заявленого позову належить виключно позивачу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені на підставі статті 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статті 625 ЦК України, а застосовуються лише положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки підставою для застосування статті 625 ЦК України є не лише договір, а і закон. Вважає, що держава Україна в особі її органів не виконала саме грошове зобов`язання, відповідальність за невиконання якого передбачена статтею 625 ЦК України. Вказував, що стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат передбачено ЦК України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство юстиції України просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на те, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у цій справі.

У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010 року у справі № 2-А-1289/10/1512 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо нарахування і виплати основної та додаткової пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, інваліду другої групи у розмірі

8 мінімальних пенсій за віком та додаткової у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2010 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 основної пенсії

у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, у відповідності до вимог статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 січня 2010 року.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 03 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 30 липня 2012 року на виконання постанови Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010 року у справі № 2-А-1289/10/1512.

У листі управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси на ім`я начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 07 серпня 2012 року № 8198/05 зазначено, що ОСОБА_1 03 січня 2012 року проведено перерахунок пенсії. Оскільки у лютому 2012 року кошти для доплати по перерахункам за судовим рішенням не надходили, сума боргу у розмірі 72 918,84 грн включена у додаткову відомість на серпень 2012 року та буде виплачена у разі надходження коштів з державного бюджету.

27 квітня 2019 року Державне казначейство України на виконання судового рішення у справі № 2-А-1289/10/1512 перерахувало на рахунок

ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 74 121,95 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що виконання судового рішення - постанови Київського районного суду

м. Одеси від 20 грудня 2010 року у справі № 2-А-1289/10/1512 про перерахунок його пенсії відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» здійснено відповідачами лише 27 квітня 2019 року. Вважає, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, що є підставою для застосування положень

статті 625 ЦК України.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти, рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження

№ 14-68цс18 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не має можливості визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує орган Пенсійного фонду України здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018 року

у справі № 331/6352/16-ц, провадження № 61-15124св18, від 31 липня

2019 року у справі № 335/10856/16-ц, провадження № 61-24883св18,

від 15 липня 2020 року у справі № 335/6976/19, провадження

№ 61-20077св19, від 16 вересня 2020 року у справі № 335/6979/19, провадження № 61-346св20.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що на виконання постанови Київського районного суду

м. Одеси від 20 грудня 2010 року у справі № 2-А-1289/10/1512 управлінням Пенсійного фонду України у Київському районі Одеської області проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі 72 918,84 грн, які були виплачені позивачу 27 квітня 2019 року, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що органи Пенсійного фонду України мали грошове зобов`язання перед позивачем з виплати пенсії, що підтверджується відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу державну і додаткову пенсії.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції помилково виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами, не є зобов`язальними в розумінні статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення відповідачем свого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, відповідно судом апеляційної інстанції не перевірявся розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, зроблений позивачем за період затримки виконання грошового зобов`язання.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3частини другої

статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам, розрахункам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, врахувати висновки щодо застосування статті 625 ЦК України, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду та постанові від 18 травня 2020 року

у справі № 902/417/18 (провадження 12-79гс19).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 рокускасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович