ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8382/20 Справа № 214/1107/20 Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/1107/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року, яке ухвалене суддею Ковтун Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 липня 2020 року -,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Позов обґрунтовано тим, що з березня 2003 року по дату реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а саме 01.04.2005 року, позивачка ОСОБА_1 проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивачка, за згодою її сина ОСОБА_3 , продала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а виручені грошові кошти розділили порівну, між нею та сином.

Свою частину грошових коштів в сумі 1700 доларів США позивачка ОСОБА_1 витратила на придбання з відповідачем ОСОБА_2 їх окремого житла, а саме квартири АДРЕСА_2 .

З власницею вищевказаної квартири ОСОБА_4 , вони домовилися придбати квартиру за 3500 доларів США, що на той час було еквівалентно 18 550 гривень.

23 червня 2003 року позивачка з ОСОБА_2 передали по розписці завдаток у розмірі 500 доларів США, в рахунок належних розрахунків по договору купівлі-продажу квартири. У зв`язку із тим, що власниця квартири навмисно стала затягувати процес укладання угоди, вони звернулися до суду з позовом про визнання договору купівлі -продажу дійсним.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.10.2004 року визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між покупцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану квартиру.

25 січня 2005 року позивачка була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 .

01 квітня 2005 року позивачка ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 .

З 2010 року сімейні відносини між сторонами погіршилися, відповідач епізодично заявляє, що квартира його, вимагає від неї грошових коштів на оплату комунальних послуг, у добровільному порядку зареєструвати право власності на Ѕ частину квартири на неї відмовляється.

Нестабільність у поведінці відповідача стосовно неї особисто та її проживання у вищевказаній квартирі змусили позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким встановити факт проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у період часу з 01.01.2004 року по 01.04.2005 року та визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , з визначенням часток по Ѕ за кожним із подружжя.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не надано належної оцінки обставинам щодо сплати сум та їх розміру відповідно розписок, в рахунок сплати за придбання квартири. Викладення обставин справи судом першої інстанції по тексту судового рішення абсолютно ніякими наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується.

Вказує, що рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.10.2004 року у цивільній справі № 2-3525/04, на яке посилається суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, відсутнє в матеріалах справи, крім того, воно винесене за обставинами 23.06.2003 року із застосуванням норм нового Цивільного кодексу України, в редакції 2004 року.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з часу початку дії СК України, тобто з 01 січня 2004 року до часу реєстрації шлюбу 01 квітня 2005 року не веде до правових наслідків щодо набуття права власності на спірне майно та не врахував того, що основний розрахунок за спірну квартиру було виконано в період дії нового Цивільного та Сімейного кодексів України, та, саме головне, в період спільного проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду у справі № 546/912/16-ц та правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 554/8023/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2003 року по 01 січня 2004 року в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павленка С.М., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 липня 1989 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_8 розірвано, про що Довгинцівським відділом ЗАГС м. Кривого Рогу зроблено актовий запис № 222 (а.с. 8).

Квартира АДРЕСА_5 приватизована згідно з розпорядженням органу приватизації Управління житлово - комунального господарства від 15.07.1997 № Д-531 на склад сім`ї 2 особи: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

Згідно розписки від 23 червня 2003 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 дві тисячі сто двадцять гривен та п`ятсот сорок гривень в рахунок платежів по договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с. 10).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2004 року договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 від 23 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано дійсним (а.с. 16), на підставі якого було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 (а.с. 14).

Висновком про оцінку майна СПД ОСОБА_9 вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_6 , становить 242 000 гривень (а.с. 23).

01 квітня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 155 (а.с. 17).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійсно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року по день реєстрації шлюбу, проте, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з часу початку дії Сімейного Кодексу України 1 січня 2004 року до часу реєстрації шлюбу 1 квітня 2005 року не веде до правових наслідків щодо набуття права власності на спірне житло, оскільки інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України, який набрав чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України, а саме 01 січня 2004 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , право приватної власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Позивачка вважає вищевказану квартиру спільною сумісною власністю її та відповідача по справі, оскільки остання придбана в період знаходження її та відповідача в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Позивачка просить встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року по 01 квітня 2005 року . Підставами звернення до суду із даним позовом є необхідність визнання майна, придбаного в червні 2003 року, спільною сумісною власністю та його поділ.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Так, у листі Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 р. зазначено, що до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України.

Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Таким чином, норми ст. 74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до часу реєстрації шлюбу сторонами - 1 квітня 2005 року не веде до правових наслідків щодо набуття права власності на спірне житло є обґрунтованим, оскільки спірна квартира придбана в 2003 році, з огляду на вищезазначені правові норми.

Як вбачається з матеріалів по справі, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.10.2004 року, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 23 червня 2003 року між покупцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану квартиру.

Спір між сторонами виник з приводу вищевказаного нерухомого майна, позивачка вважає його спільною сумісною власністю її та відповідача по справі, оскільки квартира придбана в період знаходження її та відповідача в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 з подальшими змінами).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Оскільки сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, то виходячи з вищенаведеного, позивачка ОСОБА_1 зобов`язана була довести, надавши суду докази відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що спірна квартира, придбано за рахунок спільної праці та її трудової участі, або що між нею та відповідачем мається письмова домовленість про створення спільної сумісної власності, а тому у відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, є спільною сумісною власністю.

Однак вказаних доказів ані суду першої, ані апеляційної інстанцій позивачкою надано не було, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін у справі.

Сам по собі факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, на що посилається позивачка ОСОБА_1 , не може бути підставою для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного майна, оскільки діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалося врегулювання питання права на майно жінки та чоловіка які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Це питання врегульовано в ст. 74 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Крім того, Європейський суд з прав людини не раз висловлювався, що право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобссон проти Швеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

В зв`язку з вищевикладеним та, врахувавши обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.10.2004 року відсутнє в матеріалах справи, крім того, винесено з порушенням матеріальних та процесуальних норм, колегія суддів не бере до уваги, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: