ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3403/19 Номер провадження 22-ц/814/1917/20Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2020 року, ухвалене суддею Іващенком Ю.А., повний текст рішення складено 08 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та стягнення сплачених сум за надання правової допомоги в адміністративній справі у розмірі 10 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що державним виконавцем Лубенського міськрайонного відділу ВДВС ГТУЮ у Полтавській області Селюк С.В. 21.02.2019 року було складено протокол №6 відносно нього, з якого вбачається, що 21.02.2019 року об 11 год. 20 хв. громадянин ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст. 183-1 КУпАП, що полягає у несплаті аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання. У відповідь на протокол та після відкриття виконавчого провадження він неодноразово письмово та усно пояснював посадовим особам ДВС, що не має дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний протокол був направлений виконавцем на розгляд до Лубенського міськрайонного суду. Інформація про розгляд справи про адміністративне правопорушення занесена в ЄРСР та з нею може ознайомитися будь-яка особа за посиланням https://court.gov.ua/fair/. Інформація занесена 21 березня 2019 року, а справа розглянута 05 квітня 2019 року. На протязі місяця невизначене коло осіб (у їх числі його колеги, рідні, знайомі) бачили, що його притягують до адміністративної відповідальності за несплату аліментів. Крім того, його дані занесені до реєстру боржників по аліментах за посиланням: https://erb.mmjust.gov.ua/#/search-debtors. При з`ясуванні обставин по справі він своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, оскільки стягнення з нього аліментів є незаконним, таким, що порушує його права, при цьому надав суду письмові докази того, що він себе батьком дитини не визнає, а тому і адміністративну відповідальність щодо несплати аліментів на дитину, якої у нього немає, вважає безпідставною. Постановою Лубенського міськрайонного суду від 05.04.2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183-1 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вважає, що рішеннями та діями ДВС йому завдана моральна шкода та душевні страждання, оскільки його фактично оголошено правопорушником безпідставно. Дії відповідача є незаконними та потягли тяжкі для нього наслідки, оскільки здійснено грубе втручання у його особисте життя. Через це його сім`я, в якій була народжена дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпалася, так як вже з 2010 року виконавча служба розпочала свої дії, повідомивши, що згідно рішення Оболонського районного суду м. Києва він перебував у шлюбі до 2009 року, а з 2008 року в нього був зареєстрований шлюб з ОСОБА_5 , який внаслідок дій відповідача розпався та він змушений проживати окремо від доньки. Це призвело до погіршення стосунків з дитиною, втрату сім`ї. Довести дружині, що шлюбу не існувало, він не зміг. Таким чином його зробили двоєженцем та боржником по утриманню дитини ОСОБА_6 , нанісши шкоду його честі, гідності та діловій репутації, так як він з 2008 року займається громадською діяльністю та є членом Всеукраїнської громадської організації «Спілка громадських організацій України «Народна Рада», де займає посаду керівника регіонального відділення. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 39-46), просив суд стягнути з Лубенського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області на його користь 700 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 10 000,00 грн. витрат, понесених ним на отримання правової допомоги в адміністративній справі, зобов`язати відповідача спростувати протягом 10 робочих днів з часу набрання рішенням законної сили вказану інформацію та вилучити запис про ОСОБА_1 з єдиного реєстру боржників.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2020 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн. (а.с. 147).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що державним виконавцем під час виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по аліментах було дотримано чіткий порядок примусового виконання рішення із зазначенням строків та послідовності вчинення дій. Рішення суду про стягнення аліментів виконувалося у примусовому порядку і державним виконавцем були вжиті заходи примусового виконання. Незаконність дій чи рішень державного виконавця щодо виконання судового рішення в порядку розділу VII ЦПК України, де боржником є позивач по справі ОСОБА_1 , не доведено. Станом на день розгляду даного спору рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дитини є чинним, не скасоване і не переглянуте, а тому відсутні передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» підстави та обставини, які б надавали можливість державному виконавцю не вчиняти виконавчих дій у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого судом України щодо виконання судового рішення. Крім того, факт складення протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» він неодноразово повідомляв державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження. Зазначає, що рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області встановлено, що у сторони виконавчого провадження ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_8 , яка не має до ОСОБА_1 жодного відношення. Копію даного судового рішення направляв державному виконавцю. Крім того, повідомляв державного виконавця, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Зазначає, що не можна вважати допустимим доказом на підтвердження батьківства відповідача свідоцтво про народження ОСОБА_3 , надане ОСОБА_7 . Проте, не зважаючи на його звернення та достатнього у повній мірі підтвердження відсутності стягувача /отримувача аліментів ОСОБА_3 , відповідач ініціював притягнення його до адміністративної відповідальності, фактично звинуватив його у вчиненні злочину. Вважає, що суд формально поставився до розгляду питання про спричинення відповідачем моральної шкоди безпосередньо у цьому випадку, не з`ясував фактичні підстави виконання відповідачем виконавчого листа, в якому вказане стягнення на користь не існуючої «de jure та de facto» особи, не в повній мірі врахував наявність незаконного стягнення та незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Постановю Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.04.2019 року у справі № 539/1270/19 встановлено, що існують правові розбіжності в обов`язку ОСОБА_1 сплачувати аліменти, враховуючи встановлені судом обставини, тому суд прийшов до висновку про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, отже притягнення його до адміністративної відповідальності є незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу Лубенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2010 року до досягнення повноліття (а.с. 50-51).

Із мотивувальної частини вище вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував щодо стягнення з нього аліментів, пояснивши суду, що на даний час у нього немає коштів і він ніде не працює.

Вказане рішення суду від 15.06.2010 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дитини набрало законної сили.

На примусовому виконанні у Лубенському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває виконавче провадження №59646176 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4146/2010, виданого 24.06.2010 р. Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2010 року і до досягнення повноліття, а саме про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, який нарахований до повноліття дитини у розмірі 121 721,79 грн. (а.с. 77-78).

Державним виконавцем 25.07.2019 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 121 721,79 грн, яка утворилася на момент повноліття дитини.

Під час виконання виконавчого провадження про стягнення аліментів державним виконавцем було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 183-1 КУпАП за несплату аліментів на утримання дитини.

Лубенським міськрайонним судом Полтавської області 05.04.2019 року прийнято постанову про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою для прийняття даної постанови стало те, що на час розгляду справи про адміністративне правопорушення існували правові розбіжності щодо існування обов`язків ОСОБА_1 по сплаті аліментів, які на час розгляду справи були не врегульовані (а.с. 6).

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що державним виконавцем під час виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по аліментах було дотримано чіткий порядок примусового виконання рішення із визначенням строків та послідовності вчинення дій. Рішення суду щодо стягнення аліментів виконувалося у примусовому порядку і державним виконавцем були вжиті заходи з його примусового виконання.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що незаконність дій чи рішень державного виконавця щодо виконання судового рішення в порядку розділу 7 ЦПК України, де боржником є позивач по справі ОСОБА_1 , не доведено. Станом на час розгляду даної справи рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дитини є чинним, не скасоване та не переглянуте, а тому відсутні передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» підстави та обставини, які б надавали можливість державному виконавцю не вчиняти виконавчих дій у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого судом України щодо виконання даного рішення.

Також суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, виходив з того, що не є підставою для задоволення даного позову закриття судом на підставі п.1 ч.1 ст. 274 КпАП України провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 183-1 КпАП України, оскільки факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що державний виконавець під час виконання рішення про стягнення аліментів діяв на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» та в межах наданих йому повноважень, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області на користь позивача моральної шкоди, яка спричинена позивачу у зв`язку зі складанням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, у якому закрите провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 квітня 2019 року, що набрала законної сили, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 183-1 ч. 1 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено у конституційній та цивільно-правових нормах, а саме у статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно ст. 1174 К України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке у подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Згідно ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Таким чином, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 101 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

За змістом пунктів 1,35,38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Верховний Суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц, №520/3307/16-ц, №554/741/16-ц виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Виходячи із положень, передбачених ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем в якості відповідача залучено лише Лубенський міськрайонний відділ державної виконавчої служи Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та не залучено в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, як орган, на який законом покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету.

Апеляційний суд на стадії апеляційного розгляду не має процесуального права залучати до участі у справі осіб.

З огляду на викладене, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з вище вказаної підстави.

Оскільки додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від17 вересня 2020 року є похідним від основного рішення, то воно також підлягає скасуванню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03 липня 2020 року та додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області про відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2020 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов