ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6982/20 Справа № 201/8524/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. У поданому позові позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , який там не проживає понад 15 років. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує права позивача (а.с.1-4).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задоволені.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , із зняттям його з реєстраційного обліку за указаною адресою (а.с. 41-44).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення норм обставин справи, просить заочне рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні цивільного позову (а.с. 74-76).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32).

Згідно із відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 (батько позивача).

Проте відповідач ОСОБА_2 за указаною адресою не проживає понад 15 років.

Факт відсутності відповідача за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актом про не проживання останнього, підписаним сусідами позивача (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Із вказаними висновками суду, 1 інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм правом на власний розсуд.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону(особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Колегією суддів встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 (а.с. 66,67).

Згідно заяви сусідів вбачається, що ОСОБА_2 з 1996 р. до сьогоднішнього часу проживає за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 8).

ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32).

Згідно із відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 (батько позивача).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що апелянтом не надано достатніх доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_1 , або поважності не проживання в спірній квартирі понад 15 років.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: