2/621/329/20
РІШЕННЯ

іменем України

28 жовтня 2020 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

судді Бібіка О.В.

з участю секретаря Горобець Н.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

22.01.2020 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності та користування житловим будинком шляхом виселення відповідача з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07.06.1997 по 16.12.2005 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають сина. Вона, син та відповідач були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 . Відповідач постійно вчиняв стосовно неї фізичне та психологічне насильство, зловживав алкогольними напоями, займався виготовленням та вживанням наркотичних засобів, у зв`язку з чим з 2016 року вимушена була разом з сином покинути домоволодіння та виїхати на проживання до іншого міста. Відповідач притягався до адміністративної відповідальності за вичнення насильства у сім`ї, був притягнутий до кримінальної відповідальності за злочини, пов`язані з нарктоичними засобами. Крім того, відповідач не сплачує комунальні послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період з 2017 по 2019 рік у розмірі 19629,45 грн, будинок відключено від газопостачальної системи. Неправомірні дії відповідача порушують право на користування помешканням для власного проживання та проживання сина.

Ухвалою від 04.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрщеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позов з підстав, викладених у ньому. Пояснила, що ОСОБА_3 неодноразово звертались до Зміївського відділу поліції з проханням прийняти міри реагування щодо ОСОБА_2 , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою. На теперішній час будинок знаходиться у занедбаному стані, відповідач продав меблі, металеві вироби. Просила приєднати до матеріалів справи у якості доказів копію вироку Зміївського районного суду Харківської області від 17.02.2020, яким ОСОБА_2 визнано винуватим за ч. 1 ст. 309 КК України, та фотокартки, на яких відображено внутрішній стан кімнат домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував та пояснив про те, що в сім`ї були добрі стосунки; у той час, коли мешкав разом з дружиною та сином, виготовленням наркотичних засобів не займався. Пояснив, що меблі з будинку винесли з того часу, коли він знаходиться під вартою. Підтвердив факт несанкціанованого підключення будинку до системи газопостачання, у зв`язку з чим у подальшому будинок відключено від газопостачальної системи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 16.12.2005 (а.с. 11)

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним неотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори 02.12.2005 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1784, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 20-22)

Згідно будинкової книги вказаного домоволодіння, ОСОБА_2 значиться зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 з 29.12.2005 (а.с. 13-19)

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі№740/2457/18, справа №679/1657/18 від 20.01.2020.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що постановою Зміївського районного суду Харківської області від 15.01.2014 ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення насильства в сім`ї по відношенню до співмешканки ОСОБА_3 , яке виразилося в погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода фізичному здоров`ю потерпілої. Постанова набрала законної сили 23.01.2014 (а.с 24)

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 12.01.2018 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яким встановлено, що 17.10.2017 року, перебуваючи в приміщенні буд. АДРЕСА_1 незаконно виготовив наркотичний засіб, який помістив до полімерних пляшок, та став зберігати в приміщенні будинку за вищевказаною адресою, для особистого вживання, без мети збуту. Крім цього, наприкінці вересня 2017 року ОСОБА_2 проходив поруч із сміттєзвалищем с. Лиман Зміївського району Харківської області, де виявив дикоростучій кущ коноплі, яку він зірвав та переніс до власного домоволодіння за вказаною адресою, природнім шляхом просушив, подрібнив та почав зберігати в приміщенні будинку для особистого вживання через саморобний пристрій для куріння (а.с. 25)

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 17.02.2020 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яким встановлено, що на початку січня 2020 року ОСОБА_2 , який знаходився за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно виготовив наркотичний засіб - концентрат з макової соломи, який було вилучено під час обшуку домоволодіння (а.с. 35)

З наданих актів обстеження № 25 від 14.02.2019, № 167 від 05.11.2019 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 з 2016 року не проживають, оскільки ОСОБА_2 постійно вчинює сварки, зловживає спирними напоями, веде аморальний спосіб життя (а.с. 26, 27)

З довідки про заборгованість ТОВ "Харківгаз збут" вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок НОМЕР_2 ) за період з 2017 по 2019 рік утворилася заборгованість о розмірі 19629,45 грн (а.с. 28)

З акту про порушення № 1541 та акту про відключення об`єкту від 12.02.2019 вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку з несанкціонованим підключенням газу, було відключено від системи газопостачання (а.с. 29, 30)

Таким чином, судом встановлено, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, не здійснює належного догляду за домоволодінням, що призвело до виникнення значної заборгованості по сплаті за спожитий природний газ та відключенню домоволодіння від системи газопостачання, чим не дотримався охоронюваного законом права ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном.

На думку суду, встановлене систематичне порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 матиме негативний вплив на спокій, стиль і спосіб життя власника спірного житла, та створюватиме непотрібну психологічну напругу.

З огляду на викладене, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.

Окрім того, судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою.

На підставі викладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст.ст.47, 48 Конституції України, Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.31, 310 ЦК України, ст.ст. 9 ЖК України, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81,133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у реалізації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 у спосіб виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.11.2020.

Суддя: