Головуючий у І інстанції Комаревцева Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Правекс Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Правекс Банк» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 21.11.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 916-008/06Р, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 71 000 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення до 21.11.2031 року, а позивач зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі.

20.08.2009 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 916-008/06Р, згідно якого були переглянуті умови погашення заборгованості і сплати відсотків.

Позивачка в позові посилалась на наявність очевидного дисбалансу договірних прав та обов`язків на користь банку, встановлених договором зі змінами, в частині умов договору, які надають право банку змінювати відсоткову ставку на власний розсуд, а також положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Крім того, позивач зазначала, що відповідач при укладенні договору використав елементи нечесної підприємницької практики, а умови договору є несправедливими, оскільки наслідком його укладення є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Оскільки умови кредитного договору від 21.11.2006 року є несправедливими та такими, що порушують встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» норми, позивач і звернулась до суду з позовом про визнання цього договору недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Ковалевський Є.В. проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21.11.2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 916-008/06Р, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 71 000 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення до 21.11.2031 року, а позивач зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування

коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі (а.с.5-8).

Також встановлено, що 20.08.2009 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 916- 008/06Р, згідно якого були переглянуті умови погашення заборгованості і сплати відсотків (а.с.9-11). Зокрема, п.4.1 Договору встановлено графік погашення кредиту: з 21 листопада 2006 року по 10 липня 2009 року 237 доларів США; з 11 липня 2009 року по 10 жовтня 2009 року 78 доларів США; з 11 жовтня 2009 року по 10 жовтня 2031 року 239 доларів США; з 11 жовтня 2031 року по 21 листопада 2031 року 86 доларів США. Крім того, договором про внесення змін встановлено відповідальність сторін. Зокрема, згідно п.9.1. за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної діючої на момент порушення відсоткової ставки від суми заборгованості за весь період прострочення; згідно п. 9.2. за неповідомлення банку про зміну свого місця проживання або місця перебування позичальник сплачує штраф у розмірі 3% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 даного договору за кожний випадок; згідно п.9.3 у випадку невиконання позичальником п.п.3.1, 6.1.4 даного договору строк користування коштами, зазначений у п.1.2 даного договору, припиняється достроково, на 4 день прострочення виконання, при цьому позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми, зазначеної у п.1.1 Договору; згідно п.9.6 за невиконання умов п.6.1.13 Даного договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,05% від суми достроково погашеного кредиту за кожен день неповідомлення; згідно п.9.9. у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником умов п.6.1.14 даного договору розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами збільшується на 3 (три) відсотки річних.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав для визнання кредитного договору недійсним, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При укладенні кредитного договору позивачці ОСОБА_1 були відомі усі істотні умови договору, з якими вона погоджувалася, що підтверджується її підписом у договорі, факт чого позивачем не заперечувався.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Колегія суддів вважає, що необхідна, доступна, своєчасна та достовірна інформація про умови кредитування, в тому числі про валютні ризики, була надана ОСОБА_1 при підписанні кредитного договору, від підписання якого вона мала змогу відмовитись, однак цього не зробила. Так, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. При цьому, позивач ОСОБА_1 після укладення договору про надання споживчого кредиту свою згоду на його укладення не відкликала, більш того, протягом певного часу з моменту укладення договору у листопаді 2006 року належним чином виконувала умови договору в частині повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Таким чином, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач не надала суду доказів на підтвердження наявності достатніх та законних підстав для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивачки. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог про визнання недійсним кредитного договору, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення її позову.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: