"05" листопада 2020 р. Справа № 363/4136/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Котлярової І.Ю.

за участі секретаря: Скотаренко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгород матеріали заяви адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2020 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лісіцина Яна Борисівна про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги та скасування рішень державного реєстратора.

Разом із позовною заявою до суду надійшла заява адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити Вишгородському РВДВС ЦМУ МЮ ( м. Київ) здійснювати дії щодо примусового виконання виконавчих листів по справі № 2-1730/2010 від 20.08.2020 року (в тому числі про звернення стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частки; про виселення ОСОБА_3 ; про виселення ОСОБА_1 ); зупинити стягнення на підставі виконавчих листів по справі № 2-1730/2010 від 20.08.2020 року (в тому числі про звернення стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частки; про виселення ОСОБА_3 ; про виселення ОСОБА_1 ). В обґрунтування поданої заяви зазначив, що 12 лютого 2018 року на сайті ДП «Прозоро.Продажі» був проведений аукціон з продажу права вимоги за кредитним договором № 0427/07/01-СL від 08.11.2007, укладеним з фізичною особою, забезпечення - двокімнатна квартира загальною площею 50,90 кв.м, житловою - 30,40 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (лот № F35G6530). Відповідно до протоколу електронних торгів № UA-ЕА-2018-02-01-000176-а за лотом № F35G6530, переможцем аукціону було визнано ОСОБА_2 . 05 березня 2018 року, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-ЕА-2018-02-01-000176-а від 12.02.2018 року, між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1043-Ф, відповідно до якого до ОСОБА_2 перейшли права вимоги ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за Кредитним договором та Договором іпотеки. На підставі зазначеного Договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1043-Ф від 05 березня 2018 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було внесено зміни в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до запису про іпотеку в частині зміни іпотекодержателя (номер запису: 25131509, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39994883 від 05.03.2018 року), а також внесено зміни в реєстрі речових прав про нерухоме майно та їх обтяжень до запису про заборону на відчуження предмету іпотеки (номер запису: 25131942, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39995030 від 05.03.2018 року). ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 не міг набути статус Кредитора за Кредитним договором та Договором іпотеки у відповідності до положень чинного законодавства України, а відтак Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1043-Ф від 05 березня 2018 року підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що фізична особа не може надавати фінансові послуги та тим, що ПАТ «Банк Форум» міг відступити право вимоги Кредитним договором № 0427/07/01- СL від 08 листопада 2007 року та Договором іпотеки від 08 листопада 2007 року тільки фінансовій установі або банку. 13 квітня 2018 року Вишгородським районним судом Київської області було винесено ухвалу по справі № 363/1194/18 за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження та замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ОСОБА_2 у справі № 2-1730/2010, у виконавчих листах по справі № 2-1730/2010 та у виконавчому провадженні по виконанню рішення № 2-1730/2010. На даний момент на виконання виконавчих листів по справі № 2-1730/2010 відкриті виконавчі провадження та в разі задоволення позову про визнання Договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 1043-Ф від 05 березня 2018 року недійсним, ОСОБА_2 не матиме права стягувати будь-які кошти з ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 на виконання рішення по справі № 2-1730/2010. На підставі викладеного просив задовольнити заяву та вжити заходи забезпечення способу.

Ознайомившись з матеріалами заяви про забезпечення позову, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Як зазначається Пленумом Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення стороною дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на не можливість виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігати ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Представником позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій, спрямованих на утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Доводи представника позивача, щодо того, що Банк мав право відступити право вимоги за кредитним та іпотечним договором виключної фінансовій установі або банку, є виключно його припущенням та не є підставою для вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

В той же час, заходи забезпечення позову заявлені представником позивача не є співмірними із позовними вимогами з якими позивач звернувся, та може бути фактичним вирішенням спору.

Крім того, відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового процесу (рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»),

Європейський суд з прав людини 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Більше того, Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Заходи забезпечення позову, які просить застосувати представник позивача фактично унеможливлять та зупинять виконання судового рішення, яке набрало чинності та підлягає обов`язковому виконанню.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. Аналогічна правова позиції була викладена в Постанові ВГСУ від 26 липня 2016 року по справі №910/29237/15, Постанові ВГСУ від 9 листопада 2015 року по справі №907/636/15.

При цьому, Верховний Суд не відступив від правових позицій, викладених у вказаних вище постановах. Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 331/1255/17, постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 640/15430/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Разом з тим, заявлені представником позивача вимоги фактично зупиняють виконання рішення, яке набрало законної сили.

Представником позивача до заяви про вжиття заходів забезпечення позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність ризиків невиконання потенційного рішення суду які наведені у заяві.

Аналізуючи викладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки доводів наданих представником позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог представника позивача щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до викладеного, та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», статтями 149-153 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Суддя І.Ю. Котлярова