МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/1044/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Ткач А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона зареєстрована та постійно проживає у однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Зазначала, що після смерті свого чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона залишилась сама, тому опинившись у скрутному становищі, оскільки ніяких родичів у неї не має, не маючи джерел для існування, вона погодилась на пропозицію відповідачки, яка була малознайомою їй особою, на укладення з нею договору довічного утримання, відповідно до якого остання брала на себе зобов`язання утримувати її та забезпечувати до смерті.

21 листопада 2005 року між нею та відповідачкою було укладено договір, який вона вважала договором довічного утримання, але як потім було з`ясовано між ними було укладено договір дарування.

Позивачка зазначала, що після укладення договору дарування, відповідачка поступово припинила їй допомагати, у зв`язку з чим вона самостійно стала нести всі витрати щодо утримання спірної квартири.

Вказувала, що за допомогою правління ЖБК «Університет-4» та на підставі адресної майнової допомоги Малиновської районної адміністрації в квартирі за місцем її проживання було встановлено новий унітаз, бойлер та сантехнічні прилади. Крім того, за її рахунок було проведено заміну вікон у квартирі. При цьому, будь-якої участі у цих витратах відповідачка не приймала, за нею не доглядала, догляд за нею здійснюють небайдужі сусіди.

Стверджувала, що тільки при зверненні до суду їй стало відомо, що між нею та відповідачкою було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування, який фактично не є договором дарування, так як відповідачка повинна була вчиняти стосовно неї дії щодо забезпечення та утримання до її смерті.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати договір дарування недійсним та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,1 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м.

Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року в забезпечення позову було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 79-81).

Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 83-84).

Ухвалою суду від 30 січня 2020 року провадження по справі було зупинено до 29 червня 2020 року у зв`язку зі смертю позивачки (а.с. 110-111).

Ухвалою суду від 01 липня 2020 року по справі було поновлено провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 122).

Ухвалою суду від 01 липня 2020 року до справи було залучено в якості правонаступника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_1 (а.с. 123-125).

Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 201-202).

Позивачка ОСОБА_1 , правонаступник ОСОБА_3 , у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 91).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 розділу IV книги першої та главою 55, розділу ІІІ книги п`ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судом встановлено, що до 21 листопада 2005 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 26 липня 2005 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрації від 24 жовтня 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 з 1979 року проживала та була зареєстрована ОСОБА_3 (а.с. 20).

Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується відміткою в паспорті (а.с. 16 звор.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 21).

Встановлено, що після смерті чоловіка, ОСОБА_3 залишилась сама, так як інших родичів у неї не було.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 була пенсіонеркою та отримувала пенсію в розмірі 2340,14 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи та пенсійним посвідченням (а.с. 31, 32).

Встановлено, що 21 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 37).

21 листопада 2005 року право власності ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в БТІ , номер запису 241 в книзі: 28 дод.к.-101 (а.с. 36).

Відповідно до технічного паспорту від 04 серпня 2005 року квартира АДРЕСА_1 складається з однієї житлової кімнати, площею 17,5 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м., ванної кімнати, площею 2,4 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., двох вбудованих шаф, площею 0,4 кв.м., 0,3 кв.м., балкону, площею 1,0 кв.м., загальною площею 33,1 кв.м., в тому числі житловою площею 17,5 кв.м. (а.с. 38-39).

Встановлено, що ОСОБА_3 здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру, що підтверджується квитанціями (а.с. 182-197).

З матеріалів справи вбачається, що при житті, а саме 29 листопада 2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с. 107).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 103).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , яка своєчасно звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. із заявами про прийняття спадщини та про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 129).

Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18 червня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 119, 142).

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки при житті ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та визнання за нею права власності на спірну квартиру, то до ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України перешли всі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України) та державній реєстрації (ст. 334 ЦК України).

Тобто, договір дарування є одностороннім правочином, реальним - з дня передачі речі, нотаріально посвідченим та зареєстрованим.

Зі змісту договору дарування від 21 листопада 2005 року, дійсність якого оскаржує позивачка, вбачається, що ОСОБА_3 (дарувальник) передала безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_8 (обдарована) прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п.п. 4, 6 договору дарування Дарувальник свідчить, що згадана квартира, яка є предметом цієї угоди, на момент її укладення, боргом не обтяжена, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом), в податковій заставі не перебуває, права, претензії третіх осіб та будь-які сервітути на зазначену квартиру відсутні. Дарувальник свідчить, що укладенням цього договору інтереси членів її сім`ї не порушуються.

Зі змісту п. 7 договору дарування вбачається, що ОСОБА_3 писала заяву про те, що відчужувана квартира придбана нею поза шлюбом, та не є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачка з даною заявою ознайомлена (а.с. 37).

Отже, дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 при укладенні з ОСОБА_9 договору дарування спірної квартири діяла добровільно, угода відповідала її волевиявленню.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має, зокрема, помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний Кодекс розуміє: помилку в характері правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Суд критично відноситься до пояснень позивачки відносно того, що померла вважала, що уклала договір довічного утримання, так як дані пояснення спростовуються змістом п. 12 договору дарування, в якому зазначено «Договір прочитано нам нотаріусом уголос з одночасним усним перекладом тексту з української мови на російську мову.».

Крім того, зазначений вище договір був підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_9 особисто, що спростовують пояснення позивачки та свідків про те, що відповідачка ніколи не була в спірній квартирі, а угоду укладала її мати « ОСОБА_10 (Mara)».

Згідно з роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування позивачка була у віці 67 років, хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання не мала, протилежного позивачкою не доведено.

Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 21 листопада 2005 року, ОСОБА_3 звернулась до суду лише у листопаді 2019 року (через 14 років), тобто з 2005 року до листопада 2019 року право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , не оскаржувала, факт передачі спірної квартири в дар приховувала.

Проживання ОСОБА_3 у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставо для висновку, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, остання помилилась щодо природи правочину.

З пояснень свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , допитаних в судових засіданнях під присягою, вбачається, що ОСОБА_3 проживала сама, деякий час з нею проживала інша жінка, яка говорила, що вона проживає в Ізраїлі, після від`їзду якої ОСОБА_3 ніколи не говорила їм про те, що вона подарувала квартиру, але вони знали, що вона збирається переїхати до Ізраїлю, оскільки робила закордонний паспорт, пересилала кошти. Про існування договору дарування їм стало відомо тільки перед смертю ОСОБА_3 .

Таким чином, суд вважає, що оскільки даним свідкам не було відомо про укладений померлою договір дарування, то також їм і не відомо чи було вчинено оспорюваний правочин під впливом помилки, чи ні.

Посилання позивачки про те, що померла оплачувала самостійно комунальні платежі та після укладення договору дарування проживала в спірній квартирі не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Отже, суд вважає, що позивачем не було доведено факт того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , був підписаний ОСОБА_3 під впливом помилки.

Аналогічний висновок зазначений і в Постанові КЦС ВС від 06 березня 2019 по справі №697/654/16-ц (61-17458св18), проживання позивача у квартирі після укладення договору дарування не є безумовною підставо для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилився щодо природи правочину.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України.

Відповідачкою до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 1216, 1236, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06 листопада 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда