КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4410/2020 Головуючий в суді 1 інстанції Слободян Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Київ

Справа № 366/1844/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Слободян Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області про захист прав споживача та повернення коштів , стягнення моральної шкоди,

встановив:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Авто Просто», в якому просив:

- визнати недійсними пункти 12.1.1, 12.1.2 договору № 801459 від 25.02.2019 року про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто», які у договорі викладені в наступній редакції: « Сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до Поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким Учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою» та «Максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання АВТО ПРОСТО заяви про дострокове розірвання Договору»;

- стягнути з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 сплачені у якості оплати винагороди та авансових внесків за договором № 801459 від 25.02.2019 перший платіж у розмірі 13 915 грн. 20 коп. та подальші платежі за період з 01.03.2019 року до 07.06.2019 року у сумі 65 477 грн. 16 коп.;

- стягнути з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що умови укладеного між сторонами договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, за якими ТОВ «Авто Просто» користується коштами споживача, а сам споживач взагалі не має ніяких прав. Умови даного договору завдали позивачу шкоди, внаслідок чого він втратив значну суму коштів, погрішив свій матеріальний стан.

Вважає, що умови договору суперечать вимогам законодавства, в тому числі ч. 1 ст. 18, п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює, що несправедливим є надання можливості продавцю ( виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця ( виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Авто Просто» - Римар А.В. просив у задоволенні скарги відмовити, оскільки рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, натомість в апеляційній скарзі позивач не вказує, які саме висновки суду першої інстанції є незаконними чи необґрунтованими.

Звертає увагу, що питання невідповідності умов договорів, які укладаються з ТОВ «Автопросто», про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) у групі, нормам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вже були предметом перевірки Верховного Суду, який у постановах у справах № 459/2217/16-ц від 17.10.2019 року, № 701/455/18 від 25.07.2019 року; № 590/1087 від 21.01.2020 року дійшов висновку про відсутність підстав для визнання таких договорів недійсними, оскільки діяльність ТОВ «Автопросто» здійснюється відповідно до норм чинного законодавства, а положення укладених договорів не порушують вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку з Дніпровським апеляційним судом ( м. Кривий Ріг), представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Морозов В.Ю. підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове - яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Авто Просто» Нагорний А.Є. вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 лютого 2019 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено договір № 801459, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі. Відповідно до зазначеного договору ТОВ «Авто Просто» зобов`язалося надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автофонд.

Відповідно до ст. 1.6 Договору, учасник зобов`язується сплатити винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи протягом 10 (десяти) календарних днів після повідомлення товариством учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. На виконання умов договору позивачем сплачувалися платежі з 01.03.2019 по 07.06.2019 на загальну суму 65 477,16 грн. Проте, факт сплати позивачем зазначеної винагороди не потягнув за собою ніяких юридичних наслідків, тобто реальних дій відповідача, спрямованих на виконання будь - яких обов`язків, забезпечених цією оплатою.

Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору та відповідно до якого придбавався автомобіль Kia Stonik, вартість автомобіля на час укладання договору становить 449 712 грн.

Відповідно до вимог ст.4.1. договору, періодичні платежі об`єднуються фінансовою установою для придбання автомобілів для учасників у постачальника та для виконання зобов`язань з повернення періодичних платежів за достроково розірваними договорами. Використання періодичних платежів для інших цілей, ніж зазначені вище, забороняється.

Згідно додатку № 1 договору учасник сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формуванням групи в розмірі 21 286 грн. 18 коп.; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3 % + ПДВ від поточної ціни автомобіля; періодичні платежі в розмірі 0,8333% та щомісячну винагороду - 0, 415% + ПДВ від поточної вартості автомобіля.

Інформація, викладена в договорі, не відповідає тим умовам, які позивачу оголошував представник ТОВ «Авто Просто» Макаренко Л.В., який, користуючись юридичною необізнаністю позивача, запевнив його, що перший платіж - «оплата винагороди по договору доручення № 801459» є авансовим внеском, який надасть йому право на отримання автомобіля протягом кількох місяців. Однак, після сплати зазначеного платежу і до часу звернення з позовом, ТОВ «Авто Просто» не повідомило його про право на отримання автомобіля.

Позивач вважає, що вказаний договір був укладений під впливом обману та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Умови договору № 801459 від 25.02.2019 є несправедливими по відношенню до позивача, оскільки, всупереч принципу добросовісності цивільних відносин, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, не відповідають чинному законодавству України, грубо порушують права позивача, як споживача послуг.

В зв`язку з тим, що договір укладений без мети його виконання і не несе за собою реальних наслідків, коли позивачу стало відомо, що жоден із учасників групи та інших груп, які уклали подібні договори не отримав і ніколи не отримає жодного автомобіля, позивач звернувся до ТОВ «Авто Просто» з вимогою розірвати договір та повернути сплачені кошти.

Відповідно до ст.12.1 договору учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмові формі. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі сплачені за договором.

Позивачем було надіслано заяву про намір розірвати договір № 801459 та повернути сплачений ним перший платіж у розмірі 21 589 грн. 18 коп. та подальші платежі з 01.03.2019 до 07.06.2019 року, на загальну суму 65 477 грн. 16 коп. у строк, зазначений в ст.12.1.5 договору ( протягом 14 календарних днів з дати підписання договору).

Згідно з п.12.1.1 договору, сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою.

Відповідно до п.12.1.2 договору, максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання ТОВ «Авто Просто» заяви про дострокове розірвання договору.

Зазначені вище умови договору, на думку позивача, є незаконними та протиправними, оскільки є несправедливими, що не відповідає вимогам ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пунктом 4 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливим є надання можливості продавцю ( виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця ( виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним умов договору.

Частиною 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Зазначені умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, за якими ТОВ «Авто Просто» користується коштами споживача, а сам споживач взагалі не має ніяких прав; умови договору завдають позивачу шкоди, внаслідок чого позивач втратив значну суму коштів, погіршив свій матеріальний стан, потерпає від знецінення коштів і не має права їх повернути.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Авто Просто» на час укладання спірного договору мав відповідну ліцензію, вид діяльності «діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах», дану ліцензію видано Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ( розпорядження № 2239 від 15.09.2015).

25.02.2019 між сторонами у справі було укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, який укладено у повній відповідності до Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів та перевірено його відповідність Ліцензійним умовам Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що в поєднанні з отриманою ліцензією гарантує законність такого договору та його повну відповідність законодавству України.

Позивачем не було надано до суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що спірний договір був укладений внаслідок обману. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач був ознайомлений із змістом договору та особисто підписав його.

Також позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що умови договору порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та умови договору завдають шкоди споживачеві.

Крім того, у п. 12.1.5 ст. 12 Розділу II Договору, зазначено, що якщо учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів від дати підписання договору, договір вважається розірваним, і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за договором про адміністрування.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що він звертався до відповідача із відповідною заявою про розірвання договору та про повернення коштів у зазначений 14-денний строк.

Враховуючи, що будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі досліджених письмових доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними пунктів 12.1.1, 12.1.2 Договору № 801459 від 25.02.2019 задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість та недоведеність: позивач їх не довів, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності сторін за статтею 12 ЦПК України.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів грошових сум, сплачених на виконання оспорюваного договору та стягнення моральної шкоди, є похідними від основних його вимог про визнання недійсним цього правочину, у задоволенні яких суд відмовив, то суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення внесених платежів та відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки вони не у повному обсязі відповідають обставинам справи, зроблені без дотримання норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, оскільки не містить мотивованої оцінки аргументів позивача щодо заявлених ним позовних вимог - визнання недійсними пунктів 12.1.1 та 12.1.2 договору з підстав, визначених ч. 1 ст. 18, п.4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже позовних вимог про визнання недійсним договору у повному обсязі позивач не заявляв.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України,

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 3 ст. 18 цього Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця ( п. 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору ( п. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.02.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» було укладено договір № 801459, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі.

Відповідно до зазначеного договору ТОВ «Авто Просто» зобов`язалося надати фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему Автофонд.

Відповідно до ст. 1.6 договору, учасник зобов`язується сплатити винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи протягом 10 (десяти) календарних днів після повідомлення товариством учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи.

На виконання умов договору позивачем сплачувалися платежі з 01.03.2019 року по 07.06.2019 року на загальну суму 65 477 грн. 16 коп.

Договір укладено шляхом підписання сторонами договору та додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору та відповідно до якого придбавався автомобіль Kia Stonik, вартість автомобіля на час укладання договору становить 449 712 грн.

Відповідно до вимог ст.4.1. договору, періодичні платежі об`єднуються фінансовою установою для придбання автомобілів для учасників у постачальника та для виконання зобов`язань з повернення періодичних платежів за достроково розірваними договорами. Використання періодичних платежів для інших цілей, ніж зазначені вище, забороняється.

Відповідно до п.12.1 статті 12 договору , учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що зобов`язаний повідомити Авто Просто у письмовій формі. У строк, встановлений чинним законодавством, Авто Просто розглядає заяву учасника та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. Поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором, з урахуванням положень, викладених у цій статті.

Пунктом 12.1.1 статті 12 договору визначено, що сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці оплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою.

Відповідно до п.12.1.2 статті 12 договору максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати одного року з дня отримання Авто Просто заяви про дострокове розірвання договору. Для здійснення повернення періодичних платежів учасник повинен надіслати письмову заяву із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти.

Правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов`язання (частина друга статті 653 ЦК України) та відсутність права сторін вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У силу статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що пункти 12.1.1, 12.1.2 договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, такі умови договору завдають шкоди позивачу, оскільки у разі розірвання договору позивач втрачає значну суму коштів, чим погіршує свій матеріальний стан, а тривале неповернення коштів призводить до їх знецінення.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача у тій частині, що положення пункту 12.1.1 статті 12 договору № 801459 «за вирахуванням відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою» - підпадають під визначення несправедливих умов, встановлених пунктом 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, вказані положення надають можливість виконавцю послуг не повертати частину сплачених споживачем коштів у разі його відмови виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця послуг у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору, що порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві.

Таких висновків колегія суддів дійшла враховуючи наступне.

Питання невідповідності умов договорів, які укладаються з ТОВ «Авто Просто» вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» було предметом розгляду у Верховному Суді України, за наслідками якого було винесено постанову № 6-40цс13 від 11.09.2013, відповідно до якої: «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача»

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Наявність порушень норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можлива за наявності трьох складових, які мають існувати одночасно.

Згідно з додатком № 1 договору № 801459 учасник сплачує: винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формуванням групи 4% +ПДВ ; винагороду адміністратора за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику, після надання права на отримання автомобіля в розмірі 3 % + ПДВ від поточної ціни автомобіля; періодичні платежі в розмірі 0,8333% та щомісячну винагороду - 0, 415% + ПДВ від поточної вартості автомобіля.

Таким чином, з додатку до договору вбачається, що при укладенні договору позивачем було сплачено винагороду за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формуванням групи 4% +ПДВ, що становить 21 286 грн. 18 коп.

Періодичний платіж у розмірі 0,8333 % від вартості автомобіля (449 712 грн.) становить 3747 грн. 45 коп.

Розмір щомісячної винагороди 0,415 + ПДВ, виходячи з вартості автомобіля, становить 2239 грн. 56 коп.

Таким чином, відповідно інших до умов договору, які є чинними та не оспорюються позивачем, у разі розірвання договору поверненню підлягають тільки періодичні платежі, сплачені за договором. Отже, при розірванні договору поверненню споживачу не підлягає: винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи у розмірі 4% + ПДВ, що становить 21 286 грн. 18 коп., а також суми усіх щомісячних винагород, сплачених учасником у розмірі 0,415 + ПДВ.

Відповідно до п. 95 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг ( крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 року, сплачені учасником групи періодичні платежі не є власністю фінансової установи та не можуть надаватися фінансовою установою учаснику групи у вільне розпорядження, за винятком випадків їх повернення внаслідок розірвання договору про адміністрування.

Відповідно до п. 15 Положення про обов`язкові критерії та фінансові нормативи, а також вимоги, що обмежують ризики в діяльності фінансових компаній при наданні фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, що затверджено розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг № 3384 від 08.08.2017 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.2017 року за № 1309/31177, договір про адміністрування має відповідати вимогам статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів» та інших законодавчих та нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг, а також обов`язково містити такі положення, зокрема :

порядок дострокового розірвання договору за ініціативою учасника групи, що не отримав товар, який передбачає умову про те, що адміністратор у разі отримання від учасника групи, що не отримав товар, заяви про дострокове розірвання договору про адміністрування повертає суму періодичних платежів, сплачену таким учасником у фонд групи, не пізніше одного року з дати отримання адміністратором такої заяви, а у разі, коли дата закриття групи настає раніше ніж через один рік з дати отримання адміністратором заяви про дострокове розірвання договору, - не пізніше двох місяців з дати закриття групи.

Згідно з п. 28 вказаного Положення при достроковому розірванні договору про адміністрування з учасником групи, який не отримав товар (крім односторонньої відмови учасника групи від договору про адміністрування або заміни учасника групи, який вибув, новим учасником групи), адміністратор повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, порядку та на умовах, визначених договором та цим Положенням.

Таким чином, нормами спеціального законодавства, що регулює дані правовідносини, не передбачено утримання частини періодичних платежів із суми періодичних платежів, що підлягає поверненню учаснику групи у разі дострокового розірвання договору.

З викладеного вбачається, що додаткове утримання із суми внесених періодичних платежів «відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів» порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві.

Заперечення представника відповідача про те, що цивільним законодавством передбачено утримання відступного, а тому вказані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не порушуються, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до статті 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного ( грошей, майна тощо). Розмір, строки і порядок передання відступного встановлюються сторонами.

З викладеної норми вбачається, що відступне - це передача боржником кредитору замість виконання первісного зобов`язання певного майна, або сплата певної суми грошей, або передача інших прав; відступне, зі згоди кредитора, наділяє боржника можливістю замінити первісний предмет виконання іншим предметом у випадку, якщо він не може виконати первісне зобов`язання; застосування відступного можливе тільки за узгодженням сторін; відступне в обов`язковому порядку передбачає наявність істотних його умов: розміру, термінів і порядку передачі; істотні умови відступного встановлюються сторонами первісного зобов`язання; передача відступного, частково або в повному обсязі, припиняє первісні зобов`язання сторін.

Таким чином, важливою ознакою відступного є мета, якою сторони керуються під час застосування цієї конструкції, і власне функція цього правового інституту - припинення зобов`язальних відносин між сторонами.

Разом з тим, застосування у пункті 12.1.1. статті 12 договору № 801459 поняття «відступне» у разі розірвання договору суперечить законодавчо визначеному поняттю відступного у ст. 600 ЦК України, якою законодавець встановив спосіб припинення первісного зобов`язання - надання відступного (зміненого предмета виконання), чим фактично виконується зобов`язання.

Заперечення представника відповідача щодо наявності значної кількості судових рішень про відмову у задоволенні позовних вимог споживачів про визнання недійсними договорів з адміністрування фінансових активів для придбання товару у групі, що були предметом перевірки Верховного Суду, який у постановах у справах № 459/2217/16-ц від 17.10.2019 року, № 701/455/18 від 25.07.2019 року; № 590/1087 від 21.01.2020 року дійшов висновку про відсутність підстав для визнання таких договорів недійсними, - колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах, що були предметом розгляду Верховного Суду, позовні вимоги були заявлені про визнання договорів недійсними у цілому. Доводи щодо несправедливості умов, викладених у п.12.1.1 договору ( щодо відступного), не були предметом розгляду у вказаних справах та висновки Верховного Суду у перелічених постановах щодо цих умов договору - відсутні.

Враховуючи вищевикладене, зазначена в п. 12.1.1 статті 12 договору № 801459 умова про вирахування відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів є несправедливою та відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає визнанню недійсною.

Суд першої інстанції у вказаній частині неправильно застосував положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у цій частині.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання недійсним пункту п.12.1.2 статті 12 договору, згідно з яким максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати одного року з дня отримання Авто Просто заяви про дострокове розірвання договору, - колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до п. 15 Положення про обов`язкові критерії та фінансові нормативи, а також вимоги, що обмежують ризики в діяльності фінансових компаній при наданні фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, що затверджено розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг № 3384 від 08.08.2017 року, договір про адміністрування має обов`язково містити положення про те, що адміністратор у разі отримання від учасника групи, що не отримав товар, заяви про дострокове розірвання договору про адміністрування повертає суму періодичних платежів, сплачену таким учасником у фонд групи, не пізніше одного року з дати отримання адміністратором такої заяви, а у разі, коли дата закриття групи настає раніше ніж через один рік з дати отримання адміністратором заяви про дострокове розірвання договору, - не пізніше двох місяців з дати закриття групи.

Отже, максимальний строк повернення періодичних платежів у разі дострокового розірвання договору визначений спеціальним законодавством і зумовлений тим, що кошти, які підлягають поверненню учаснику, з яким розірвано договір, будуть повертатися із Фонду групи (стаття 4 цього договору), який наповнюється поступово із внесків, які здійснюють учасники групи.

Таким чином, підстави для визнання недійсним пункту 12.1.2 договору - відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відмовою у позовних вимогах про визнання недійсними окремих пунктів договору, відсутні підстави і для відшкодування моральної шкоди.

Однак, враховуючи вищевикладені підстави для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним пункту 12.1.1 договору, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Згідно з ч. 2 ст. 22 вказаного Закону при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ( укладення договору внаслідок ненадання споживачу повної та достовірної інформації про фінансові послуги, укладення договору внаслідок обману, тобто обставини визначені ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), є зовсім іншими, ніж підстави, з яких суд апеляційної інстанції частково задовольняє позовні вимоги про визнання пункту договору недійсним ( п. 4 ч. 3 ст. 18, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є недоведеними. Всупереч викладених норм законодавства в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню також в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог з викладених підстав.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для стягнення суми сплачених ним коштів у розмірі 65 477 грн. 16 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає підстав для скасування рішення суду у викладеній частині, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов п.12.1 договору, 18 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 надіслав до ТОВ «Авто Просто» заяву про розірвання договору та повернення коштів ( а.с. 21).

24 липня 2019 року представник ТОВ «Авто Просто» повідомив позивачу про те, що договір між сторонами розірвано та поверненню йому підлягають періодичні платежі, розраховані відповідно до п. 12.1.1 договору, а максимальний строк повернення зазначених платежів не може перевищувати одного року з дня отримання Авто Просто заяви про розірвання договору, як передбачено п. 12.1.2 договору ( а.с. 72).

При цьому, відповідно до п. 12.1 договору поверненню позивачу не підлягає винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи Автофонд та формування групи у розмірі 4% від вартості автомобіля + ПДВ та суми щомісячних винагород.

Таким чином, враховуючи, що як на час звернення з даними позовними вимогами до суду ( 30 липня 2019 року), так і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду від 26 листопада 2019 року, максимальний строк, визначений п.12.1.1 договору для повернення періодичних платежів, не настав, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення суми періодичних платежів з відповідача на користь позивача у суду першої інстанції були відсутні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представник відповідача ТОВ «Авто Просто» заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів понесення таких витрат.

Як вбачається з договору про надання юридичних послуг від 12.07.2019 року, зазначений договір було укладено між ФОП ОСОБА_2 , адвокатом Бузинарською Д.М. як виконавцями та замовником ОСОБА_1 щодо надання позивачу консультаційних та юридичних послуг щодо повернення коштів, сплачених за договором про надання фінансових послуг «ТОВ «Авто Просто», на стадії досудової підготовки.

Згідно з додатком № 1 до договору та акту виконаних робіт від 24.07.2019 року, вартість робіт складає 14 000 грн., позивачу були надані наступні послуги: консультація ( 2 години) , вартістю 1500 грн., письмова консультація ( 3 години) - 2000 грн., правовий аналіз правочинів ( 4 години) - 2000 грн., складання позовної заяви про захист прав споживача, витребування безпідставно набутого майна, визнання договору недійсним ( 8 годин) - 6000 грн., консультація 19.07.2019 року - 2 години, вартістю 1500 грн., досудове врегулювання спору (ведення переговорів з боржником ) - 1000 грн. ( а.с. 26-29).

Таким чином, колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо відповідача, зважаючи на складність справи та кількість часу, необхідну для складання даної позовної заяви .

Крім того, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення лише однієї позовної вимоги та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення суми коштів, то слід застосувати принцип пропорційності, визначений ст. 141 ЦПК України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Крім того, враховуючи, що відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1921 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним пункту договору, відшкодування моральної шкоди та прийняти у цій частині постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа - Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області про визнання недійсним пункту договору - задовольнити частково.

Визнати частково недійсним пункт 12.1.1. договору № 801459 від 25.02.2019 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», - в частині умови «за вирахуванням відступного за відмову від договору в розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою».

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3000 ( три тисячі) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на користь держави судовий збір в розмірі 1921 грн.

В іншій частині рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ,

Відповідач : Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», ідентифікаційний код юридичної особи - 35509011, м. Київ, Столичне Шосе, 90, 4-й поверх.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.