Справа № 204/1861/20
Провадження № 2/204/953/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Легостаєвій А.Д.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

за участю представника позивачів адвоката Гусакової О.Б.,

за участю відповідача ОСОБА_3 ,

за участю представника відповідача адвоката Сінцової Т.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, якою просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 625556,25 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 375333,75 грн.; покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що на початку 2018 року вони та відповідач домовились про надання позики у розмірі 36000 доларів США відповідачу поступовими траншами, тому починаючи з травня 2018 року між позивачами та відповідачем виникли правовідносини шляхом надання відповідачем наступних розписок за отримання коштів: 17.05.2018 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої останні отримала від позивача-1 грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, строк повернення встановлений до 29.03.2019 року; 31.05.2018 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-2 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, строк повернення встановлений до 31.01.2019 року; 03.06.2018 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-1 грошові кошти у розмірі 10500 доларів США, строк повернення встановлений до 18.01.2019 року; 31.08.2018 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-2 грошові кошти у розмірі 4500 доларів США, строк повернення встановлений до 31.03.2019 року; 15.12.2019 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-1 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, строк повернення встановлений до 30.04.2019 року; 04.01.2019 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-2 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, строк повернення встановлений до 31.03.2019 року; 12.08.2019 року відповідачем було надано розписку, відповідно до якої остання отримала від позивача-2 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, строк повернення встановлений до 06.09.2019 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується вищевказаними розписками, які власноруч написані і підписані відповідачем у присутності позивачів. Станом на сьогодні відповідач обов`язок щодо повернення боргу за розписками не виконала. Оскільки строк виконання обов`язку відповідачем порушений та вона ухиляється від самостійного виконання грошового зобов`язання, позивачі вимушені звернутись до суду із зазначеним позовом.

У судовому засіданні позивачі, кожен окремо, їх представник - адвокат Гусакова О.Б., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що дійсно власноруч писала зазначені розписки задля купівлі квартири, але коштів не отримувала; представник відповідача - адвокат Сінцова Т.В. у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тлумачення ч.4 ст.202, ч.2 ст.626, ст.1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 17.05.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_3 отримала в борг 8000 доларів США, датою повернення суми боргу є 29.03.2019 року (арк.с.75); 31.05.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 надала, а ОСОБА_3 отримала в борг 4000 доларів США, датою повернення суми боргу є 31.01.2019 року (арк.с.76); 03.06.2018 року ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_3 отримала в борг 10500 доларів США, датою повернення суми боргу є 18.01.2019 року (арк.с.77); 12.08.2019 року ОСОБА_2 надала, а ОСОБА_3 отримала в борг 3000 доларів США, датою повернення суми боргу є 06.09.2019 року (арк.с.78); 31.08.2018 року ОСОБА_2 надала, а ОСОБА_3 отримала в борг 4500 доларів США, датою повернення суми боргу є 31.03.2019 року (арк.с.79); 15.12.2018 року ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_3 отримала в борг 4000 доларів США, датою повернення суми боргу є 30.04.2019 року (арк.с.80); 04.01.2019 року ОСОБА_2 надала, а ОСОБА_3 отримала в борг 2000 доларів США, датою повернення суми боргу є 31.03.2019 року (арк.с.81).

Суд зазначає, що сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст.ст. 207,208, 1047 ЦК України щодо форми договору, його істотних умов. ОСОБА_3 , згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, в тексті договору було застережено факт отримання коштів в повному об`ємі та вказано термін повернення грошей позикодавцям - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у постанові №6-50цс16.

Отже, суд вважає письмові договори позики від 17.05.2018 року, 31.05.2018 року, 03.06.2018 року,12.08.2019 року, 31.08.2018 року, 15.12.2018 року та 04.01.2019 року, надані позивачами на підтвердження зобов`язань боржника, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; ненадання доказів виконання договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 цього кодексу, зокрема договору, свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення на користь позивачів суми позики за вказаними договорами.

Що стосується суми боргу, яку прохають стягнути позивачі у розмірі 625556,25 грн. на користь позивача-1 ОСОБА_1 та у розмірі 375333,75 грн. на користь позивача-2 ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначена правова позиція міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-446цс18 від 16 січня 2019 року. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Також необхідно зазначити, що суд при розгляді справи встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року.

Тобто визначення гривневого еквіваленту суми стягнутих коштів у зобов`язанні, вираженому в іноземній валюті на етапі вирішення спору є передчасним, та відбувається в рамках виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України), а також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, вважає за необхідне задовольнити позов та стягнути з відповідача борг за договорами позики від 17.05.2018, 03.06.2018, 15.12.2018, у розмірі 22500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) доларів США на користь ОСОБА_1 та стягнути з відповідача борг за договорами позики від 31.05.2018, 31.08.2018, 04.01.2019, 12.08.2019 у розмірі 13500 (тринадцять тисяч п`ятсот) доларів США на користь ОСОБА_2 .

Інші посилання відповідача та її представника на не отримання грошових коштів, є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилаються останні, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивачів з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору: на користь ОСОБА_1 в розмірі 6255 (шість тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 57 (п`ятдесят сім) коп.; на користь ОСОБА_2 в розмірі 3753 (три тисячі сімсот п`ятдесят три) грн. 35 (тридцять п`ять) коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст.202,207,208,533, 524,543,545,626,1046,1047,1049 ЦК України, ст.ст. 12,13,15,16,19,141,274,276,277 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 загальну суму грошових коштів за договорами позики від 17.05.2018, 03.06.2018, 15.12.2018, у розмірі 22500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 загальну суму грошових коштів за договорами позики від 31.05.2018, 31.08.2018, 04.01.2019, 12.08.2019 у розмірі 13500 (тринадцять тисяч п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6255 (шість тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 57 (п`ятдесят сім) коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3753 (три тисячі сімсот п`ятдесят три) грн. 35 (тридцять п`ять) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар