Провадження № 2/758/3143/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 жовтня 2020 року місто Київ
Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого - судді Ларіонової Н.М.,
при секретарі судового засідання Волошиній А.М., Гальчинській А.О.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Бірюка М.М.,
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
представника відповідачів адвоката Майстренка Є.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивує позов тим, що вищевказана квартира є неприватизованою, отримана ОСОБА_4 за ордером № 28861 серія Б від 03.10.1979 року на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_4 , доньку ОСОБА_5 , сестру ОСОБА_6 та позивача. Зазначає, що в даний час власником особового рахунку квартири є ОСОБА_4 , яка знята з реєстрації за вищевказаною адресою. Позивач вказує, що для переоформлення особового рахунку потрібна письмова згода відповідачів , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідачі не проживають в квартирі тривалий час, особистих речей в квартирі немає, місце проживання їх позивачу невідоме. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним більш 6 місяців без поважних причин.
Провадження у справі було відкрито ухвалою від 27.10.2017 р.
27 серпня 2018 року Подільським районним судом міста Києва було ухвалене заочне рішення за вищевказаним позовом з повним задоволенням позовних вимог.
В квітні 2019 року представник відповідачів - адвокат Майстеренко Є.І. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 27 серпня 2018 року у цивільній справі №758/12823/17.
Заява мотивована тим, що відповідачі не були належним чином повідомлені про дату та час слухання справи, в зв`язку з чим не могли надати свої докази на спростування доводів позивача. Відповідачі не втратили інтерес до вищевказаної квартири, там знаходиться їх майно та речі, вони періодично відвідують дану квартиру, проживали за домовленістю з позивачем в зв`язку із доглядом за дідом позивача та про дане місце проживання позивачу було відоме. Позивач перебуває у трудових відносинах з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва, якою було видано акт про непроживання відповідачів, що може ставити під сумнів його достовірність. При цьому за 2 місяці до складання такого акту тією Компанією відповідачу-1 видавалась форма № 3. Крім того, вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки на час постановлення зазначеного вище заочного рішення не було такого періоду, коли відповідачі не проживали у спірному житлі більш 6 місяців без поважних причин.
Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року поновлено відповідачам строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 27.08.2018 року по справі №758/12823/17 та призначено справу до судового розгляду.
Через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_2 , інтереси якої представлені адвокатом Майстренком Є.І., про забезпечення позову, в якій просив заборонити Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації вчиняти дії, пов`язані з приватизацією та видачею свідоцтва про право власності на квартиру за АДРЕСА_2 . Заява обґрунтована тим, що у діях Позивача вбачається недобросовісність, спрямована на одноособове заволодіння житлом, право на яке мають і Відповідачі. До моменту розгляду заяви про перегляд заочного рішення Позивач ініціював зняття Відповідачів з реєстрації, відповідно Позивач має всі можливості здійснити процедуру приватизації без участі Відповідачів, що у свою чергу , призведе до значного ускладнення поновлення порушених їх цивільних прав.
Ухвалою суду від 12.06.2019 року вказану заяву було задоволено та забезпечено позов шляхом заборони посадовим особам Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної у місті Києві державної адміністрації (04071, м.Київ, вул.Оболонська, 37-Б) вчиняти дії, пов`язані з приватизацією та видачею свідоцтва про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 26.06.2019 року заочне рішення від 27.09.2018 року у цивільній справі № 758/12823/17 скасовано з призначенням розгляду справи у порядку загального провадження.
12.07.2019 року через канцелярію суду представником Відповідачів було надано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідачів посилається на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки існували та існують поважні причини відсутності відповідачів у спірному житлі, оскільки позивачем створені перешкоди у користуванні квартирою.
Також 12.09.2019 р. відповідачами подано зустрічний позов про вселення та встановлення порядку користування житлом.
Зустрічний позов мотивується тим, що Відповідачі були вселені та проживали у спірній квартирі на законних підставах, з 1996 року у зв`язку з великою кількістю мешканців за домовленістю членів сім`ї у спірній квартирі не проживали. Домовленість зберігалася до моменту смерті матері Відповідача 1 та баби Відповідача 2 - ОСОБА_4 , яка була власницею особового рахунку. З 2015 року після її смерті Позивачем чиняться перешкоди у доступі та використанні спірної квартири. Оскільки власне житло у Відповідачів відсутнє, вони звернулися зі вказаним зустрічним позовом.
В підготовчому засіданні 24.09.2019 р. зустрічний позов було прийнято до розгляду та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом.
Позивачем за первісним позовом було надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він вказує про тривале непроживання Відповідачів у спірній квартирі, починаючи з 1996 року, та зазначає хронологію та місця проживання Відповідачів поза межами спірної квартири.
Представником Відповідачів за первісним позовом надано відповідь на відзив, в якому сторона відповідача посилається на безпідставність та необґрунтованість тверджень сторони позивача за первісним позовом.
В судовому засіданні позивач та його представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому; в зустрічному позові просили відмовити з підстав, викладених у відзиві; надали пояснення, аналогічні викладеним в них обставинам.
Відповідачі та їх представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові та відзиві на первісний позов.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, заяв по суті справи від нього не надходило.
Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінвка в їх сукупності, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що спірна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з 3-х кімнат, відноситься до державного житлового фонду, наймачем даного житлового приміщення значиться ОСОБА_4 , яка не зареєстрована та не проживає у даній квартирі.
Вищевказана квартира була надана ОСОБА_4 за ордером № 28861 від 03.10.1979 р., виданим рішенням виконкому Подільської ради народних депутатів м.Києва, на склад сім`ї 4 людини, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (сестра), ОСОБА_1 (син сестри).
Отже, вищевказаний ордер надавався на вселення та проживання там, зокрема, і позивача ОСОБА_1 та відповідача-1 ОСОБА_7 .
На час виникнення спірних відносин у вищевказаній квартирі зареєстровані сторони по справі: відповідач-1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як дочка наймача житлового приміщення - з 14.04.1987 р.; відповідач-2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як онука наймача житлового приміщення з 03.07.1992 року; позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як інший родич наймача житлового приміщення з 06.10.1992 р.
Як вбачається з копія викопіровки з поверхового плану спірної квартири на не оспорюється сторонами, спірна квартира має загальну площу 60,4 кв.м., з яких житлової 45,1 кв.м., складається з трьох кімнат площею: 15,3 кв.м. (приміщення № 7 на плані квартири), 14,8 кв.м. (приміщення № 6 на плані квартири) та 15,7 кв.м. (приміщення № 6 на плані квартири). При цьому остання кімната 15,7 кв.м. є окремою ізольованою, а решта є суміжними.
Позивач стверджує, що відповідачі не проживають вищевказаному житловому приміщенні без поважних причин тривалий час, відповідачі, заперечуючи, зазначають, що їх відсутність у спірній квартирі була зумовлена поважними причинами.
Перевіряючи твердження та заперечення сторін, суд виходить з такого.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЖК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Статтею 64 ЖК України закріплено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Згідно ст. 65 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди всіх інших членів сім`ї наймача, які з ним проживають, не потрібно.
Окрім цього, у п. 10 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право) від 26.05.2001 р. зазначається, що у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера
Як було зазначено вище, вселення у спірну квартиру відбувалося на підставі виданого ордеру, до якого було включено позивача та Відповідача-1, а Відповідач-2 була вселена, як неповнолітня дитина члена сім`ї наймача.
Під час судового розгляду було досліджено обставини справи, вислухано пояснення сторін, отримані покази свідків, досліджено письмові докази.
Поясненнями Відповідача 1 та свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_8 підтверджено, що у спірній квартирі станом на 1996 рік одночасно проживало 7 осіб, а саме: Відповідачі з покійним ОСОБА_9 , мати Відповідача 1 та баба Відповідача 2 ОСОБА_4 (власниця особового рахунку), ОСОБА_6 з сином (Позивачем) та донькою.
Проживання за таких умов об`єктивно було неможливим та не відповідало встановленим нормам житлової площі на особу, з огляду на житлову площу спірної квартири у 45 кв.м. та плануванням, за якого тільки одна кімната є ізольованою.
Між членами сім`ї ОСОБА_4 існувала домовленість про окреме проживання ОСОБА_10 за таких умов, що хоч і заперечується Позивачем, однак, підтверджується тим фактом, що до моменту смерті ОСОБА_4 (2015 рік), питання про визнання Відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою не підіймалося.
Більше того, свідок ОСОБА_8 , повідомила, що Відповідач 1, передавала кошти власниці особового рахунку ОСОБА_4 для оплати комунальних послуг. Сам же Позивач підтвердив, що до 2016 року комунальні платежі оплачувалися, у першу чергу, покійною ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що до 2015 року включно вона, хоч і була зареєстрована за іншою адресою, але постійно проживала у спірній квартирі разом з Позивачем та покійною ОСОБА_4 . У подальшому вона проживала за місцем реєстрації.
Оскільки всі житлові кімнати були зайняті, Відповідачі разом з нині покійним чоловіком ОСОБА_9 не мали можливості до 2015 року проживати у спірній квартирі
Після смерті ОСОБА_4 , Відповідачі зверталися до Позивача з вимогою надати доступ до спірної квартири з метою подальшого проживання в ній. Даний факт підтвердив Свідок ОСОБА_11 , повідомивши, що Позивач говорив йому десь 4 роки тому (тобто приблизно 2016 рік) про бажання Відповідачі повернутися у спірну квартиру для проживання.
З 2015 року Позивач доступ до спірної квартири Відповідачам не надає, на контакт не іде, звернення Відповідачів ігнорує, замінює замки. Свідок ОСОБА_6 , підтвердила факт зміни телефонного номеру Позивачем протягом останніх років.
Позивач не зміг пояснити, коли і куди поділися речі покійної ОСОБА_4 , яка проживала з ним у спірній квартирі.
Після встановлення домофону у під`їзді спірної квартири Позивач отримує ключ для себе і для своєї матері, цей факт підтвердив як він, так і його мати ОСОБА_6 .
Вказаний ключ Відповідачам надано не було, відповідно станом на 2016 рік, останні не мають доступу до під`їзду спірної квартир.
Позивач на питання про дійсну мету подання позову повідомив що звернувся до суду у зв`язку з необхідністю укладення нового договору найму спірної квартири. При цьому на питання чому заявлені позовні вимоги саме про визнання Відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою Позивач відповіді не надав.
У своїх поясненнях вказав про звернення до Подільської районної у м. Києві адміністрації з метою укладення договору найму, де йому повідомили, що необхідно приватизувати квартиру для укладення договору найму.
До даних показів суд відноситься критично, оскільки у разі приватизації квартири ніяких договорів найму укладати не потрібно. Спеціалісти Подільської районної у м. Києві адміністрації, що здійснюють оформлення таких договорів, не могли б повідомити таку інформацію.
Ніяких доказів, що підтверджували б факт звернення та такої відповіді Позивач не надав.
Після отримання заочне судове рішення, Позивач зняв Відповідачів з місця їх реєстрації у спірній квартирі, і звернув до Подільської районної у м. Києві адміністрації не для укладення нового договору найму, а з пакетом документів для одноособової приватизації спірної квартири. Дані обставини підтверджується відповіддю на адвокатський запит Відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної у м. Києві адміністрації, що була досліджена під час судового розгляду.
Заперечення Позивача про необізнаність місця проживання Відповідачів, як і на момент його звернення до суду, так і на даний час, не приймається судом до уваги, оскільки у поданому відзиві на зустрічний позов Позивач детально вказує місця і період тимчасового проживання відповідачів починаючи з 1996 року по даний час, зокрема, і нинішню адресу проживання Відповідачів.
Дана інформація Відповідачами у судових засіданнях не озвучувалася, у заявах по суті справи не вказувалася.
У судовому засіданні на питання звідки Позивачу відома така інформація, останній пояснив, що йому це повідомила його мати ОСОБА_6 . У своїх же показах ОСОБА_6 , заперечила що володіє інформацією де і коли проживали Відповідачі починаючи з 1996 року.
Факт обмеження доступу Відповідачів до спірної квартири Позивач не заперечує, жодних спростувань цього не надав.
Крім того, позивачем визнається той факт, що він не надав доступ відповідачі до спірної квартири і після скасування заочного рішення та поновлення місця реєстрації Відповідачів у спірній квартирі, будучи про це обізнаним. Відповідачі звернулися до правоохоронних органів, однак, у відповідь було повідомлено про необхідність вирішення питання у судовому порядку, що підтверджується талоном-звернення ОСОБА_2 до Подільського УП ГУ НП в місті Києві від 08.07.2019 р., письмовими поясненнями ОСОБА_2 начальнику Подільського УП ГУ НП в місті Києві від 08.07.2019 р., протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 08.07.2019 р., листом Подільського УП ГУ НП в місті Києві від 25.07.2019 р.
Під час судового розгляду встановлено відсутність у Відповідачів іншого житла у приватній власності чи реєстрації місця проживання у іншому житлі, що надавало б їм право проживати у ньому.
Статтею 71 ЖК України регламентовані питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Даною правовою нормою визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Враховуючи встановлені обставини справи Позивачем не доведено відсутність Відповідачів у спірній квартирі понад встановлений строк без поважних причин.
Надані позивачем акт від 12.12.2016 р., складений за заявою ОСОБА_1 посадовими особами житлового органу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м.Києва» - в присутності сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 , а також копію витягу Управління ПСЗН Подільської РДА в місті Києві від 12.02.2016 р. № 53/327 про призначення ОСОБА_1 субсидії на вказану спірну квартиру в зв`язку з непроживанням там відповідачів, суд не приймає до уваги, оскільки в даних документах не вказана причина не проживання, а тому не можна вважати, що відповідачі не проживали з неповажних причин.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не зазначили причину не проживання відповідачів у спірній квартирі.
У суду немає підстав ставити під сумнів відомості, що повідомлені свідками; дані про їх заінтересованість в розгляді справи відсутні, їх показання підтверджуються іншими письмовими доказами.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Окрім того, Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) (позиція Касаційної цивільного суду у справі 760/13113/14-ц).
Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні факт відсутності відповідачів у спірній квартирі більш 6 місяців саме без поважних причин. А відтак, правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відсутні, в зв`язку з чим первісний позов не підлягає до задоволення.
Оскільки суд дійшов до висновку про те, що відповідачі не підлягають визнанню такими, що втратили право користування даною квартирою, а в судовому засіданні було встановлено те, що позивач чинить перешкоди для відповідачів у проживанні їх в даній квартирі, то зустрічний позов в частині вселення відповідачів підлягає задоволенню, оскільки такі вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення порядка користування спірною квартирою, суд виходить з такого.
Спірна квартира має загальну площу 60,4 кв.м., з яких житлової 45,1 кв.м., складається з трьох кімнат площею: 15,3 кв.м. (приміщення № 7 на плані квартири), 14,8 кв.м. (приміщення № 6 на плані квартири) та 15,7 кв.м. (приміщення № 6 на плані квартири). При цьому остання кімната 15,7 кв.м. є окремою ізольованою, а решта є суміжними.
Таким чином частка жилої площі, що припадає на кожного з осіб, що зареєстровані в квартирі, становить приблизно 15,03 кв.м (45,1 кв.м : 3).
Планування спірної квартири дозволяє встановити наступний режим користування: дві менші та суміжні кімнати (№№ 7, 6 на плані 15,3 та 14,8 кв.м) виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно, що становить 30,1 кв.м та відповідає нормі житлової площі на обої відповідачів, а найбільшу, ізольовану кімнату (№ 5 на плані 15,7 кв.м) ОСОБА_1 , що також відповідає нормі житлової площі на позивача; нежитлових приміщень спірної квартири слід залишити у спільному користуванні.
Частиною 1, 2 статті 104 ЖК УРСР встановлено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.
У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.
Згідно ст. 63 ЖК УРСР, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.
З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що зареєстровані в ній та мають право проживати у квартирі, розміру частки жилої площі, що припадає на одну особу, конфліктної ситуації, яка склалась між сторонами, суд дійшов висновку про те, що порядок поділу, запропонований відповідачами, є розумним та справедливим і максимально наближеним до поділу між сторонами жилої площі в рівних частинах, та не призведе до порушення прав, свобод чи інтересів сторін у справі, погіршення їх житлових умов та постановлення на квартирний облік.
Таким чином, вимоги зустрічного позову в цій частині є обґрунтованими та заснованими на законі, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, ст.47 Конституції України, ст.ст.9, 64,65, 71,72, 104 ЖК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити в повному обсязі.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням задовольнити в повному обсязі.
Вселити ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши в користування: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) кімнати житловою площею 15,3 кв.м та 14,8 кв.м, а ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) кімнату житловою площею 15,7 кв.м; залишивши коридор, кухню, туалет та ванну кімнату у спільному користуванні сторін.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова