Справа № 333/3708/20
Провадження № 2/333/2063/20
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

судді Дмитрієвої М.М.,

за участю секретаря Джос І.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг ЗМР, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка була передана у провадження судді Дмитрієвої М.М.

В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне.

22 грудня 1973 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений шлюб. На підставі рішення виконавчого Комітету Запорізької міської ради від 17 лютого 1977 року за № 46 на ім`я ОСОБА_5 був виданий ордер на кв. АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. На час його смерті разом з ним були зареєстровані його дружина позивач ОСОБА_1 , донька відповідач ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 .

Після смерті чоловіка позивач звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину, проте у його видачі було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме кв. АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що оскільки у 1994 році було в повному обсязі сплачено вартість квартири, то померлий ОСОБА_5 відповідно до ст. 384 ЦК України набув право власності на неї. Оскільки сторони були спільно зареєстровані із померлим, то вважаються, такими, що прийняли спадщину.

Поряд із цим, ст. 22 КпШС України було передбачено виникнення права спільної сумісної власності на майно, яке було набуто подружжям за час шлюбу, тому, відповідно, частка права власності на спадкове майно відповідачу ОСОБА_2 становить 1/4 частин.

Позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину, а за відповідачем право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою суду від 20 липня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

06 жовтня 2020 року до суду надійшла заява від сторін про затвердження мирової угоди з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, а саме:

1)Визнати за ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2)Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

У підготовче засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, вказали, що надану до суду спільну заяву про визнання мирової угоди підтримують у повному обсязі.

Треті особи, повідомлені своєчасно та належним чином, у підготовче засідання своїх представників не направили, причини їх неявки суду не відомі.

У зв`язку із неявкою всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши мирову угоду сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Судом встановлено, що 22 грудня 1973 року між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , буз укладений шлюб, про що вчинено актовий запис № 54.

У свідоцтві про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_3 , батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

На підставі рішення виконавчого комітету місцевої ради депутатів трудівників від 17 лютого 1977 року за № 46 ОСОБА_5 було видано ордер № 107 серії А-ІV ЖСК на вселення родини із трьох осіб до кв. АДРЕСА_1 . У якості складу родини вказано дружину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 86 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року було передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦК Української РСР, на підставі рішення про надання в найом жилого приміщення виконавчий комітет місцевої Ради депутатів трудящих видає громадянинові ордер на зайняття жилого приміщення.

Пунктом 38 Положення про порядок надання жилої площі в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 20 грудня 1974 року № 562, єдиним документом, що дає право на вселення в жиле приміщення, незалежно від належності будинку, є ордер, виданий виконкомом районної, міської Ради депутатів трудящих. Ордер може бути виданий лише на фактично вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом десяти днів.

За відомостями Департаменту реєстраційних послуг за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19 листопада 1998 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 22 квітня 1981 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15 квітня 1997 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 17 жовтня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пленум ВСУ у ч. 5 п. 13 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 95 року № 20 зазначив, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Оскільки відомості щодо звернення ОСОБА_5 із заявою про приватизацію матеріали справи не містять, то відповідно підстави для визнання права власності відсутні.

Поряд із цим суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартири (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно мешкають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію приміщення виникає у осіб, які постійно мешкають у приміщенні, а передача приміщень здійснюється державними органами на підставі звернення таких осіб. Таким чином, для спадкування права на приватизацію необхідне дотримання двох умов: постійне проживання спадкодавця у приміщенні, яке підлягає приватизації, та його особисте звернення до органів приватизації.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

Таким чином, оскільки за життя ОСОБА_5 не звернувся із заявою про приватизацію, ним не було реалізоване право на приватизацію житла взагалі, через що останнє не входить до складу спадщини у розумінні ст. 1218 ЦК України, через що у затвердженні мирової угоди про визнання права власності на майно у порядку спадкування слід відмовити, роз`яснивши поряд із цим право сторонам на набуття права власності на житло у загальному порядку шляхом його приватизації.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 207, 208, 256, 262, 354 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У затвердженні мирової угоди по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом, укладеної між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

У цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом призначити підготовче засідання на 13 листопада 2020 року на 09 годину 30 хвилин.

Ухвала підлягає виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання складає три роки з наступного дня, після набрання ухвалою законної сили.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва