Справа № 185/555/20
Провадження № 2/185/1693/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 листопада 2020 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., представника позивача адвоката Кравченко Є.М., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Остапуля Н.П., представника Органу опіки та піклування Скотаренко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , у своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В

22 січня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 у своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 12.02.2013 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_1 та малолітня донька ОСОБА_3 . У вересні 2014 року колишня дружина з донькою з даної квартири виїхала, забравши всі свої речі та речі дитини. З цього часу вони в квартирі не проживають, відповідач плату за комунальні платежі не сплачує. Через реєстрацію відповідачів він не має можливості оформити субсидію, вимушений сплачувати за них комунальні платежі. З урахуванням усної заяви про зменшення позовних вимог, просив суд визнати малолітню ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вказаній квартирі.

Через канцелярію суду представник відповідача надав відзив, в якому позов не визнав, посилаючись на те, що не проживання малолітньої дитини в належній її батькові квартирі зумовлено поважними причинами, оскільки в силу свого віку дитина не може самостійно визначати місце свого проживання, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, зазначивши, що у зв`язку з реєстрацією дитини в квартирі позивача, останній не має можливості розпорядитися даною нерухомістю, чим порушуються його права.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вказали на обставини, зазначені у відзиві.

Дослідивши письмові матеріали справи, відзив, заслухавши пояснення сторін по справі, та аналізуючи все у своїй сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2013 року позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

17 серпня 2013 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 .

З 17.04.2014 року ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 7, 15). В цієї ж дати в даній квартирі була зареєстрована мати дитини, ОСОБА_1 (а.с. 14). Позивач також зареєстрований у вказаній квартирі (а.с.7).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11).

З вересня 2014 року малолітня ОСОБА_3 в належній позивачу квартирі не проживає, що підтверджується актом від 08.07.2019 року, складеним КП «Павлограджитлосервіс» (а.с. 6). Факт не проживання дитини в спірній квартирі ОСОБА_1 визнається.

26 лютого 2020 року мати дитини знято реєстрації в належній позивачу квартирі (а.с. 23).

Отже на момент розгляду справи в суді в квартирі зареєстровані малолітня ОСОБА_3 та позивач, який є батьком цієї дитини.

Відповідно до наданого висновку від 05 червня 2020 року Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за неможливе визнати малолітню ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 57-58).

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня ОСОБА_4 набула права користування належною позивачу квартирою за фактом народження.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Оскільки малолітня ОСОБА_3 не досягла десяти років, вона не може самостійно обирати своє місце проживання, тому факт не проживання її в належній позивачу квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житлом.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 , від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17.

На підставі вищевказаного в задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати на судовий збір у сумі 840,80 грн., сплачений при подачі позову, що підтверджується квитанцією (а.с.1) необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст.76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , у своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.

Витрати на судовий збір в сумі 840.80 гривень покласти на позивача ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 06 листопада 2020 року.

Суддя: В. О. Головін