Постанова

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа №127/17096/18

провадження №61-22св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів Сопруна В. В.,

Марчук В. С., Матківської М. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з позовом, в якому просили виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з проживаючими членами їх сім`ї з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла та вселити у вказаний будинок позивачів.

Позов мотивовано тим, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

У вказаному будинку постійно проживали позивачі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7

ОСОБА_2 не повідомив спадкоємців про відкриття спадщини та зареєстрував будинок, прибудови до нього, земельну ділянку на своє ім`я, подав документи для реєстрації та отримав державні акти на нерухоме майно.

16 січня 2014 року ОСОБА_2 без відома спадкоємців подарував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_5 виселив усіх спадкоємців з будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , становила Ѕ частину. Визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м, зазначений на плані літ. «А» 1968 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходяться в АДРЕСА_1 , наявний станом на момент їх придбання згідно договору купівлі - продажу будинку від 21 липня 1999 року становить Ѕ частину.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року визнано недійсними договори дарування, укладені 16 січня 2014 року.

З моменту укладання договору дарування відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком позивачам, не допускає у домогосподарство. Майно, яке знаходилося в будинку і належало позивачам, він викинув. Комісію квартального комітету у двір будинку не допущено. Позивачі весь цей час мешкають у тимчасових приміщеннях, чим порушуються їх права.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року у складі судді Федчишена С. А.позов задоволено.

Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з проживаючими членами сім`ї з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не допускають позивачів до володіння їх майном, що відповідно до положень статей 316, 319, 391 ЦК України, статей 150, 155 ЖК України, є підставою для захисту їх прав шляхом виселення відповідачів із спірного будинку та вселення у нього позивачів.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір найму між сторонами не укладався, а відтак не може нести для відповідачів обов`язку звільнення жилого приміщення у зв`язку з припиненням такого (договору найму) (стаття 169 ЖК УРСР) та виселення з цих підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на підставу зазначеної позовної вимоги і в своєму рішенні керувався статтею 391 ЦК України, чим вийшов за межі позовних вимог.

Власником будинку та земельної ділянки на Ѕ частину цього майна став ОСОБА_2 з часу визнання недійсним договорів дарування, тобто з часу набрання законної сили рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року, з 31 березня 2018 року.

На час звернення з позовом до суду він набув права власності, що стосується ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , то вони не набули права власності у встановленому законом порядку, оскільки постановами державного нотаріуса від 28 січня 2016 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно висновків апеляцйіного суду не є підставою для виселення членів сім`ї власника будинку, у тому числі й колишніх, сам факт визнання договору дарування недійсним (спірних об`єктів нерухомості), яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

ОСОБА_5 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Крім того, виселення з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла.

Відповідачі не відмовляються від свого права користування жилим приміщенням, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї власника без надання іншого жилого приміщення.

Відповідачі не є таким, що самоправно вселились до жилого приміщення, тому підстави, для їх виселення відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимого про вселення позивачів у спірний будинок, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності доказів факту перешкоджання позивачам користуватися спірним житлом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 користується належним позивачам житловим будинком, без будь - яких законних підстав. В будинок АДРЕСА_1 він вселився на підставі договору дарування від 16 січня 2011 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року у справі №127/10402/17, визнано недійсним. Цим рішенням визнано недійсним також договір дарування земельної ділянки за цією ж адресою.

На час смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року в будинку постійно мешкали позивачі, зареєстровані в будинку і іншого житла не мають.

Суд апеляційної інстанції безпідставно посилався на положення статті 169 ЖК УРСР і безпідставно зазначив, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки суд першої інстанції не посилався на статтю 169 ЖК УРСР.

Апеляційний суд не врахував, що позивачі звернулися до суду не лише з позовною вимогою про виселення, а також і про вселення, оскільки не мають іншого житла. При цьому факт перешкод позивачам у користуванні спірним будинком підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Суд апеляційної інстанції дійшов непереконливого висновку про відмову позивачам у вселенні в будинок. Скасовуючи рішення місцевого суду в повному обсязі, апеляційний суд не застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, зокрема статтю 391 ЦК України, на яку послався суд першої інстанції. Таким чином, законних власників будинку не було вселено в єдине їхнє житло, право власності не захищено.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_5 в особі представника, заперечує проти доводів позивачів та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Фактичні обставини, встановлені судами

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 - є дітьми позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За договором купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В».

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 липня 1999 року, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку, площею 939 кв.м, по АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку.

16 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_5 - 97/100 часток, а ОСОБА_3 - 3/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами, по АДРЕСА_1 (житловий будинок А, загальною площею 114,0 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м., погреби п/а1, п/б2, літні кухні Б, б, Г, сараї б2, Д, убиральня Ж, огорожа №1-№2, криниця №3).

Крім того, 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_5 - 97/100 часток, а ОСОБА_3 - 3/100 частки земельної ділянки, площею 0,0939 га, по АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року (справа №127/2611/16-ц), визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0939 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1 становила Ѕ частину, а в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що по АДРЕСА_1 , наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року - становила Ѕ частину.

Цим рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) з 19 грудня 1975 року перебували у шлюбі. Після смерті дружини ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ввів в експлуатацію добудови, отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2013 року, зокрема, на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 114 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року (справа №127/10402/17), визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , ОСОБА_3 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_5 - 97/100 часток, ОСОБА_3 - 3/100 часток будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , ОСОБА_3 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_5 - 97/100 часток, ОСОБА_3 - 3/100 часток земельної ділянки, площею 0,0939 га, розташованої по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки квартального комітету «Соняшник» від 11 червня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі у якості правових підстав для виселення відповідачів із спірного будинку та їх вселення посилались на положення статей 155, 169 ЖК УРСР, статті 386 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У якості правової підстави для виселення відповідачів позивачі у позові послалися на положення статті 169 ЖК України, відповідно до якої, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Установивши, що договір найму між сторонами не укладався, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у відповідачів обов`язку звільнення жилого приміщення у зв`язку із припиненням такого (договору найму), а отже відсутні підстави для їх виселення за статтею 169 ЖК УРСР.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Установлено, що ОСОБА_5 набув право користування спірним житлом згідно із законом, як член сім`ї власника, відповідачі не є особами, які самоправно вселились у спірне житло та не відмовлялись від права на користування жилим приміщенням, а ОСОБА_5 на момент розгляду справи є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_7 і має рівну частку у спадщині з позивачами, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів.

При цьому, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що визнання недійсним договору дарування не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Доказів на спростування правомірності користування спірним житловим будинком відповідачами, самоправності зайняття ними цього жилого приміщення, позивачами не надано.

Таким чином, у справі, яка переглядається судами, не встановлено та позивачами не доведено правових підстав, з якими закон пов`язує можливість виселення осіб з жилого приміщення без надання їм іншого житла.

Суд апеляційної інстанції встановив відсутність належних доказів на підтвердження факту створення відповідачами перешкод у користуванні спірним будинком, в тому числі обмеження доступу до житла, при цьому врахував, що з моменту скасування договорів дарування житлового будинку до звернення до суду з даним позовом минуло 3 місяці і 12 днів і за цей період відсутні будь-які докази, що відповідачі перешкоджали позивачам у користуванні спадковим майном.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вселення позивачів у спірний будинок в силу не доведення факту наявності у них перешкод у користуванні цим майном.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, надання переваги одним доказам над іншими, у тому контексті, який, на думку позивачів, свідчить про наявність правових підстав для виселення із спірного будинку відповідачів без надання іншого житла, а також наявність у них перешкод у вселенні у будинок.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо клопотання позивачів про зупинення виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду

Згідно з частинами першою та другою статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала.

Вирішуючи питання про зупинення виконання судових рішень, суд касаційної інстанції враховує необхідність у цьому, зокрема у разі існування ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, з метою забезпечення дотримання балансу інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивачів про зупинення виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду, поданого після відкриття касаційного провадження, оскільки здійснюючи касаційний перегляд судового рішення та залишаючи оскаржувану позивачами постанову без змін, Верховний Суд, не вирішив можливих наслідків розгляду справи по суті позовних вимог, а відтак, і можливого виконання рішення суду чи ефективного захисту або поновлення прав чи інтересів, які, на думку позивачів, є порушеними.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. А. Калараш

І. М. Фаловська