Провадження №2-п/263/52/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А., за участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.04.2020 року позовні вимоги Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» матеріалу шкоду в розмірі 28908,80 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

22.09.2020 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, в якій просить скасувати вищезазначене рішення з наступних підстав. Зазначила, що про прийняте рішення дізналася і змогла з ним ознайомитися лише 29.09.2020 року при особистому зверненні до канцелярії Жовтневого районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу копії рішення суду по справі № 263/14956/19. Раніше звернутися до суду не мала змоги, оскільки з 12.03.2020 року по всій території України запроваджено карантинні заходи, пов`язані з запобіганням поширенню коронавірусу COVID-19, у зв`язку з чим, просить поновити їй строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, визнавши причину пропуску строку поважною.

Вказала, що не погоджується з рішенням суду, оскільки судом не в повній мірі досліджено обставини справи, а саме те, що 06.09.2019 року біля гіпермаркету «ПОРТСІТІ» на ділянці дороги по вул. Купріна, 75 в м. Маріуполі було дуже багато технічних порушень, як у покритті самої дороги, так й у зруйнованих бордюрах, внаслідок чого колеса автомобіля Кіа Sorento замість того, щоб відбитися від бордюрів на дорогу, спровокували те, що автомобіль відкинуло вліво на залишки бордюрів у бруд, тому автомобіль був не керований. В цей день йшов дощ, тому видимість була ускладнена, крім того, під час руху її підрізав автомобіль марки ВАЗ, який рухався з правого боку з непрацюючими приборами освітлення. Саме тому, вона була змушена пригальмовувати, а автомобіль, укомплектований системою гальмування ABS,не міг в цій дорожній обстановці належним чином загальмувати, в результаті чого транспортний засіб повело вліво, після чого автомобіль два рази розвернуло, внаслідок чого відбулось ДТП. На її думку, ДТП трапилося з вини Комунального комерційного підприємства « Маріупольавтодор», на балансі якої знаходиться ділянка дороги не належного стану.

Внаслідок ДТП була спричинена значна матеріальна шкода ОСОБА_2 , який є власником транспортного засобу - автомобіля Кіа Sorento та який має зустрічні позовні вимоги до Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» у вигляді повного відшкодування вартості ремонтних робіт пошкодженого автомобіля, згідно розрахунків СТО та вартості деталей автомобіля. Тому вважає, що при ухваленні заочного рішенні від 06.04.2020 року суд прийняв до уваги тільки заявлені позовні вимоги позивача Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор».

У зв`язку з наведеним, просить скасувати заочне рішення суду від 06.04.2020 року та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заяву з викладених у неї підстав.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги заяви ОСОБА_1 . Суду пояснив, що він має претензії матеріального характеру до ККП «Маріупольавтодор» у зв`язку з даним ДТП, але на теперішній час експертиза про встановленню матеріальної шкоди не завершена.

Позивач про дату та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Суд, ознайомившись з заявою про перегляд заочного рішення, матеріалами цивільної справи № 263/14956/19, вислухавши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 263/14956/19, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.04.2020 р. позовні вимоги Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» матеріалу шкоду в розмірі 28908,80 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Відповідно матеріалам цивільної справи, відповідач ОСОБА_1 була обізнана про розгляд вказаного позову, оскільки 09.10.2019 року останньою до канцелярії суду була подана заява про ознайомлення зі справою.

В матеріалах справи мається розписка від 29.10.2019 року про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками, а також повідомлені про дату та час судового засідання, призначеного на 09.01.2020 року.

Крім того, відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення повісток рекомендованим листом з повідомленням про вручення, які були повернуті на адресу суду із відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Адреса, на яку направлялись судові повістки, відповідає тій, що зазначена заявником у відповідній заяві про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка є стороною по справі, бути присутньою на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень втілюється у неприпустимості зловживання правом, яку зазвичай виводять із конституційних положень, згідно з якими здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.

З урахуванням наведеного, посилання заявника на порушення принципу змагальності при ухваленні рішення суду не приймаються до уваги, адже заявник не використала свого права на участь у судових засіданнях, на подання відзиву з посиланням на відповідні підстави. А відтак, судом було прийнято рішення, на підставі тих доказів, що були наявні у матеріалах цивільної справи. Обов`язок по доказуванню лежить на сторонах.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

У відповідності до ч. 3ст.287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1ст.288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідач при поданні заяви про перегляд заочного рішення не надала доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, і не були враховані судом при ухваленні заочного рішення від 06.04.2020 року.

Щодо посилань заявника про дослідження не в повній мірі обставин ДТП, яка мала місце 06.09.2019 року о 23-30 год. у м. Маріуполі по вул.. Купріна, буд. 75а, за участю ОСОБА_1 , суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.09.2019 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до яких відповідача визнано винним у вчиненні ДТП.

З постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.09.2019 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП вбачається, що остання провину у скоєному адміністративному правопорушенні визнала у повному обсязі, заперечень клопотань щодо призначення будь-якої експертизи для доказування своєї невинуватості остання не заявляла.

Вказана постанова ОСОБА_1 не оскаржувалась та набрала законної сили 04.10.2019 року.

Отже, з огляду на викладене, вина відповідача ОСОБА_1 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді є доведеною.

Крім того, у відповідність до ч. 4ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, interalia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п.1 ст.6 конвенції, а також ст.1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свободнаголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах державучасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, у зв`язку з тим, що заявник не надала доказів поважності неприбуття в судові засідання, не зазначила посилання на докази, які не були досліджені судом, мали б істотне значення для правильного вирішення справи і вплинули б на рішення суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Суд також не враховує посилання заявника та ОСОБА_2 на нібито « не можливість останнього відстояти його зустрічні позовні вимоги про відшкодування повної вартості ремонтних робіт транспортного засобу», оскільки матеріали справи не містять зустрічного позову ОСОБА_2 .

Частиною 4 ст.287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.Г. Шатілова