Справа № 438/1597/18
Номер провадження 2/438/43/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2020 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі Наминанік О.С.,

за участі представника позивача Гаврилової Н.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження власністю шляхом виселення з будинку, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, заявою від 24 жовтня 2019 року збільшив позовні вимоги, в яких просить суд ухвалити рішення яким зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 шляхом виселення з будинку.

Позовні вимоги мотивує тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної часткової власності належав двом співвласникам, по 1/2 ідеальній частині кожній, а саме : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом.

В даному будинку крім позивача та його матері були зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В даний час власником житлового будинку є позивач - ОСОБА_2 на підставі договорів дарування.

23 листопада 2017 року ОСОБА_5 уклала договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

29 листопада 2017 року ОСОБА_6 уклала договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі не проживають в даному будинку тривалий час, не користуються ним. Членами сім`ї вони ніколи не були, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету і ніяких договорів відносно користування житловим будинком між ними не укладалися. Будь-яких заяв у відділ громадянства, імміграції реєстрації фізичних осіб стосовно того, що відповідачі не проживатиме в будинку з поважних причин чи прохання закріпити за ними спірне житло також не має. Також відповідачі не несуть будь яких витрат на утримання будинку, не сплачують комунальні послуги.

Відповідачка ОСОБА_3 уклала шлюб з гр. ОСОБА_8 і після укладення шлюбу з 2002 року проживає разом зі своїм чоловіком по адресі: АДРЕСА_2 .

Даний факт підтверджується актом від 29 жовтня 2018 року який був складений комісією в складі майстра ДКП «ЖЕК № 3» ОСОБА_9 , паспортиста ДКП «ЖЕК № №» ОСОБА_10 та підтверджений сусідами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Даний акт затверджений в.о. начальником ДКП «ЖЕК № 3» Оршак І.В.

Відповідач ОСОБА_4 не проживає в житловому будинку з листопада 2017 року. 26 лютого 2018 року вироком Бориславського міського суду Львівської області він засуджений за ч.2 ст.185 КК України і в даний час відбуває покарання у Державній установі виправній колонії № 40 м.Дрогобича. Приживаючи у спірному житловому будинку ОСОБА_4 довів квартиру до такого стану, що в даний час в ньому проживати не можливо.

Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 28 січня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Гаврилова Н.М. у судовому засіданні, позовні вимоги підтримамала у повному обсязі, просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні, яке відбулось 02 листопада 2020 року не з`явилися, про причину неявки суд не повідомила. У попередніх судових засіданнях відповідач ОСОБА_3 заперечила щодо задоволення позовних вимог. Підтвердила факт проживання з 2002 року разом зі своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачем ОСОБА_4 27 лютого 2019 року подано до суду заяву на позовну заяву, згідно якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач зазначив, що зареєстрований за спірною адресою, заперечує проти виселення. За даною адресою планує проживати після відбуття покарання в Дрогобицькій ВК №40.

Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної часткової власності належав двом співвласникам, по 1/2 ідеальній частині кожній, а саме : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Петруняк І.О. державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області 05.06.1978 року за реєстром № 1683, яке зареєстроване в Львівському обласному відділі комунального господарства Дрогобицькому МБТ1 та записане в реєстрову книгу № 14 за реєстровим № 2376.

В даному будинку крім позивача та його матері були зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 його матері доводиться рідною сестрою, а ОСОБА_4 племінником.

В даний час власником житлового будинку є позивач - ОСОБА_2 на підставі договорів дарування.

23 листопада 2017 року ОСОБА_5 уклала договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич Оксаною Романівною та реєстрований в реєстрі за №671, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 23686248.

29 листопада 2017 року ОСОБА_6 уклала договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич Оксаною Романівною та реєстрований в реєстрі за № 671, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності №23686248.

Відповідачі не проживають в даному будинку тривалий час, не користуються ним. Членами сім`ї власника будинку не були, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету і ніяких договорів відносно користування житловим будинком між ними не укладалися. Будь-яких заяв у відділ громадянства, імміграції реєстрації фізичних осіб стосовно того, що відповідачі не проживатиме в будинку з поважних причин чи прохання закріпити за ними спірне житло також не має. Також відповідачі не несуть будь яких витрат на утримання будинку, не сплачують комунальні послуги.

Відповідачка ОСОБА_3 уклала шлюб з гр. ОСОБА_8 і після укладення шлюбу з 2002 року проживає разом зі своїм чоловіком по адресі: АДРЕСА_2 .

Даний факт підтверджується актом від 29 жовтня 2018 року який був складений комісією в складі майстра ДКП «ЖЕК № 3» ОСОБА_9 , паспортиста ДКП «ЖЕК № №» ОСОБА_10 та підтверджений сусідами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Даний акт затверджений в.о. начальником ДКП «ЖЕК № 3» Оршак І.В.

Відповідач ОСОБА_4 не проживає в житловому будинку з листопада 2017 року. 26 лютого 2018 року вироком Бориславського міського суду Львівської області він засуджений за ч.2 ст.185 КК України і в даний час відбуває покарання у Державній установі виправній колонії № 40 м.Дрогобича. Приживаючи у спірному житловому будинку ОСОБА_4 довів квартиру до такого стану, що в даний час в ньому проживати не можливо.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , підтвердили факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 понад один рік.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Вирішуючи спір, суд, на підставі вищезазначених належним чином оцінених доказів, дійшли висновку про те, оскільки власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2 , то відповідно проживання відповідачів, без відповідних правових підстав у спірній квартирі, суперечить правам позивача.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Оскільки, ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 і не бажає, щоб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані у його будинку, і не проживають більше одного року, але через наявність їхньої реєстрації позивач не може реалізувати в повному об`ємі право власності на квартиру, то необхідно зобов`язати відповідачів не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні і розпорядженні належному йому будинку і здійснити зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за даною адресою.

Керуючись Керуючись ст.ст.12, 81, 89, 133, 206, 247, 263, 265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий та ОСОБА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий з будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання за вказаною адресою у відповідному органі реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий та ОСОБА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 по 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2020 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш