КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/3609/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11590/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 про зняття арешту з автомобіля, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зняти арешт, а також заборону відчуження і користування з автотранспортного засобу - автомобіля марки Hyundai Santa Fe, 2011 року випуску чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , накладений постановою державного виконавця Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області у виконавчому провадженні № 50379431 (а.с. 2-5, 47-50).

В обґрунтування позову зазначав, що у Бориспільському МВДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавче провадження № 50379431 з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики. У зв`язку з тим, що за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки Hyundai Santa Fe, р.н. НОМЕР_1 , на підставі акта опису й арешту, складеного 25 березня 2016 року державним виконавцем Бориспільського МВДВС ГТУЮ у Київській області Чернишом О.В., та на підставі постанови від 02 червня 2016 року був накладений арешт на вказаний транспортний засіб.

Зазначав, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року автомобіль марки Hyundai Santa Fe, р.н. НОМЕР_1 , був визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без визначення часток. Ця обставина свідчить про те, що вказаний транспортний засіб не був особистою власністю ОСОБА_2 , а тому накладення арешту на вказаний автомобіль є безпідставним. Вказував, що 14 березня 2019 року з метою досудового врегулювання спору звертався до начальника Бориспільського МВДВС ГТУЮ у Київській області з заявою про зняття арешту, проте, відповіді не отримав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Знято арешт з автомобіля марки «Hyndai Santa Fe 2.4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений на підставі акта опису й арешту, складеного 25 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Чернишом О.В. У задоволенні позову в частині іншої вимоги відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40 грн. (а.с. 91-95).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шурхно А.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та позовні вимоги задовольнити та зняти арешт, а також заборону відчуження і користування з автомобіля марки Hyndai Santa Fe, р.н. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , накладений постановою державного виконавця Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області у виконавчому провадженні № 50379431 (а.с. 100-106).

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що накладений державним виконавцем на підставі акту опису й арешту та постанови про арешт на автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки порушує його право на безперешкодне володіння та користування цим майном. Вважає, що є законні підстави для зняття арешту з транспортного засобу, накладеного і актом, і постановою державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шурхно А.А. підтримав подану ним апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник - адвокат Шурхно А.А. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідач ОСОБА_3 та Бориспільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були сповіщення врученням повідомлення про що свідчать відмітки працівників пошти. Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були сповіщені телефонограмами, що забезпечують фіксацію такого повідомлення та розміщенням повідомлення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.128-143).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у Бориспільському МВ ДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавче провадження № 50379431 з виконання виконавчого листа № 185/9987, виданого 27 січня 2016 року Павлоградським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 324 753,30 грн. (а.с. 11).

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 вбачається, що автомобіль марки Hyundai Santa Fe, р.н. НОМЕР_1 , 2011 року випуску зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 10)

25 березня 2016 року державний виконавець Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Черниш О.В. склав акт опису й арешту, на підставі якого наклав арешт на автомобіль марки Hyundai Santa Fe, р.н. НОМЕР_1 , 2011 року випуску (а.с. 8).

Постановою державного виконавця Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Черниша О.В. від 02 червня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 394 331,80 грн., заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 лише в межах суми боргу. Арешт накладено з моменту надходження постанови (а.с. 11).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року автомобіль марки Hyundai Santa Fe 2.4, р.н. НОМЕР_1 , був визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 6-7).

Так, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», просив зняти арешт, а також заборону відчуження і користування з автотранспортного засобу - автомобіля марки Hyundai Santa Fe, 2011 року випуску чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 , накладений постановою державного виконавця Бориспільського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області у виконавчому провадженні № 50379431.

Колегія суддів перевірила предмет і підстави заявлених позовних вимог і дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону чинній на час звернення позивача із зазначеним позовом)визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ч. 3 ст. 59 вищевказаного Закону).

Відповідно до частини 4 ст. 59 цього Закону, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до частини 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду

Судом встановлено, що виконавчі дії щодо виконання вищевказаного виконавчого документа за постановою від 04 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, постановою від 02 червня 2016 року про накладення арешту на все майно та актом про опис й арешт майна від 25 березня 2016 року були вчинені відповідно до положень ст. 25, 56, 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до положень ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин) і роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За ч. 5 ст. 60 вищеназваного Закону, у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

За змістом останньої норми, під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв`язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами у такій справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Протокольною ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 вересня 2019 року було залучено до участі у справі у якості співвідповідача стягувача ОСОБА_3 (а.с. 54).

Як було встановлено, спір щодо права власності на автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2011 року випуску чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 , було вирішено між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у межах справи № 359/6979/16-ц, яке набрало законної сили, та за яким цей автомобіль визнано об`єктом спільної сумісної власності сторін без визначення часток у спільному майні. При цьому, станом на день подання позову ОСОБА_1 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя у виконавчому провадженні № 50379431 уже було накладено арешт на спірний автомобіль.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами у даній справі немає спору про право власності (користування) на автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2011 року випуску чорного кольору, р.н. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 і таке право відповідачі по справі не оспорювали, а набравшим законної сили рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у межах справи № 359/6979/16-цвказаний автомобіль визнано об`єктом спільної сумісної власності як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 без визначення часток у спільному майні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про зняття арешту та заборони відчуження автомобіля на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Що ж до доводів апеляційної скарги, які стосуються заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог законодавства виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то таких вимог у цьому провадженні подана позовна заява не містить.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 640/7794/16-ц колегія суддів відхилила з огляду на підставу позову, зокрема, у тій справі на момент винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту спірний автомобіль перебував у власності позивача та не належав боржнику, тому його вимоги про виключення автомобіля з-під арешту були обґрунтованими. Натомість у даній справі арешт накладено на автомобіль, який належить боржнику ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Вищенаведених вимог законодавства і обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому оскаржуване рішення суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню позивачеві понесені ним судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2020 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 листопада 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова