КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/24068/19

номер провадження: 22-ц/824/7188/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та апеляційну скаргуДепартаменту патрульної поліціїна рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у складі судді Оксюти Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2018 року позивач разом з адвокатом Орловим О.О. на вимогу інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2 прибули до Управління патрульної поліції у Харківській області, де останній їм повідомив, що 20 вересня 2018 року на проспекті Л.Свободи, 43 у місті Харкові на парковці супермаркету «Класс» сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «ВАЗ-21102», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , та автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 ., який належить позивачу на праві власності. На вимогу інспектора ОСОБА_2 позивач надав пояснення, а також надав для огляду належний йому автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 ., у результаті огляду якого на вказаному автомобілі інспектором ОСОБА_2 не було виявлено будь-яких пошкоджень, пов`язаних з ДТП. Додатково інспектор ОСОБА_2 відібрав необхідні пояснення та повідомив, що буде збирати додаткові докази і у разі необхідності зателефонує позивачу та його адвокату Орлову О.О. Позивач вказував, що оскільки інспектор ОСОБА_2 не зателефонував йому, не склав протокол про адміністративне правопорушення та не направив матеріали про адміністративне правопорушення до суду, то він вважав, що непорозуміння з нібито скоєним ДТП закінчилось та провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито.

Зазначав, що з метою продажу вказаного автомобіля він 03 грудня 2018 року уклав з ОСОБА_3 попередній договір, відповідно до умов якого вони зобов`язались у строк до 31 грудня 2018 року укласти та належним чином виконати основний договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , який укладається на виконання договору комісії, на підставі якого він передає у власність ОСОБА_3 , а остання приймає та оплачує вищевказаний транспортний засіб. Вказував, що на виконання умов попереднього договору, 18 грудня 2018 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП-Експерт» (далі - ТОВ «ВІП-Експерт») був укладений договір комісії №5677/18/003303, за яким ТОВ «ВІП-Експерт» від свого імені за рахунок емітента уклало договір купівлі-продажу транспортного засобу №5677/18/003303 з ОСОБА_3 . За умовами укладеного договору купівлі-продажу продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб за ціною, не нижче узгодженої сторонами, а саме, 300 000 грн 00 коп. Також вказував, що 18 грудня 2018 року він та ОСОБА_3 звернулись до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області щодо перереєстрації автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , на ОСОБА_3 . Однак у здійсненні перереєстрації автомобіля було відмовлено з тих підстав, що автомобіль знаходиться в орієнтуванні як такий, що нібито залишив місце ДТП.

Зазначав, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №520/115/19 його позов було задоволено частково та визнано протиправними дії інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 з розміщення в інформаційно-аналітичних базах даних НАІС відомостей про розшук (орієнтування) транспортного засобу «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , та покладено обов`язок на інспектора ОСОБА_2 виключити відомості про розшук (орієнтування) щодо вказаного транспортного засобу з усіх інформаційно-аналітичних баз даних, у тому числі НАІС.

Позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням умов попереднього договору, 27 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду міста Харкова з позовом до нього про стягнення суми неустойки за невиконання зобов`язань за попереднім договором від 03 грудня 2018 року у розмірі 150 000 грн 00 коп. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2019 року у справі №640/6410/19 позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 суму неустойки у розмірі 150 000 грн 00 коп. і судовий збір у розмірі 1 500 грн 00 коп. Зазначав, що на виконання вказаного рішення суду він 12 липня 2019 року сплатив на користь ОСОБА_3 151 500 грн 00 коп., з яких: 150 000 грн 00 коп. - неустойка та 1 500 грн 00 коп. - судовий збір. Тому вважав, що внаслідок протиправних дій інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 йому завдана матеріальна шкода у розмірі 151 500 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 151 500 грн 00 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 151 500 грн 00 коп.

Додатковим рішенням цього ж суду від 26 березня 2020 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Державна казначейська служба Україниправ та інтересів позивача не порушувала, не була з ним у правовідносинах і жодної шкоди позивачу не завдала, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших осіб. Вказує, що згідно усталеної практики Верховного Суду є помилковим стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, оскільки не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства, так як це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Крім того, зазначає, що вматеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу дійсно завдано матеріальних збитків саме діями чи бездіяльністю Державної казначейської служби України. Тому вважає, що відсутні підстави для відшкодування майнової шкоди Державною казначейською службою Україниза рахунок коштів Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем в установленому порядку доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданими збитками та діями Департаменту патрульної поліції, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Вказує, що позивачем не доведено, що понесені ним втрати майнового характеру зумовлені виключно протиправними діями відповідача і всупереч вжитих заходів, які також не доведено, були невідворотнім результатом дій відповідача. Зазначає, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що з 18 грудня 2018 року (дата укладення договору комісії) по 08 січня 2019 року (дата звернення з позовом до адміністративного суду) позивач не здійснив жодних дій на виконання умов попереднього договору та не звертався до Управління патрульної поліції в Харківській області для з`ясування причин та обставин, які стали передумовою внесення інформації в НАІС орієнтування на транспортний засіб «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , як на такий, що залишив місце ДТП. Будь-яких дій, направлених на виконання умов попереднього договору до 31 грудня 2018 року, позивач не вчинював та не навів обставин, які заважали йому виконати умови попереднього договору в строк до 31 грудня 2018 року. Також вказує, що до позовної заяви ОСОБА_1 не додав копію попереднього договору, укладеного між ним та ОСОБА_3 і суд першої інстанції його не досліджував.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Орлов О.О. подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та подав відзив на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, в яких вказує, що з огляду на усталену практику Верховного Суду відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. Такими органами у цій справі є Департамент патрульної поліції, дії якого призвели до завдання шкоди та Державна казначейська служба України, яка забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка. Вказує, що процесуальне законодавство не встановлює необхідності зазначення органу через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання коштів. Вказує, що це не спростовує обґрунтованість позовних вимог і факт участі у даній справі Державної казначейської служби України як належного відповідача, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно стягнув грошові кошти за рахунок Державного бюджету України. Тому вважає помилковими доводи Державної казначейської служби України про те, що вона не є належним відповідачем у даній справі.

Вказує, що суд першої інстанції з урахуванням преюдиційних обставин встановив усі умови, за наявності яких настає відповідальність за завдану шкоду. Незаконність дій інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 встановлена рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року, яке набрало законної сили. Розмір збитків у сумі 151 000 грн 00 коп., яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій інспектора ОСОБА_2 , встановлено рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2019 року, яким преюдиційно встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями уповноваженої особи Департаменту патрульної поліції та тим, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконати умови попереднього договору й передати автомобіль ОСОБА_3 саме внаслідок того, що автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , без належних правових підстав знаходився в орієнтуванні як такий, що нібито залишив місце ДТП. Ці обставини змусили ОСОБА_1 понести витрати на поновлення порушених прав. Тобто, вина заподіювача шкоди у цій справі не підлягає доказуванню. Вказує, що інспектор ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2, як безпосередній заподіювач шкоди під час виконання своїх повноважень від імені держави, знав про протиправний характер своїх дій та усвідомлював їх шкідливі наслідки. Тому твердження відповідачів про недоведеність факту заподіяння шкоди є необґрунтованими і спростовуються преюдиційними обставинами, встановленими постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року та рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2019 року. Просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 151 500 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції - залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Вказана норма є спеціальною і передбачає особливі підстави й умови настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено, що між протиправними діями інспектора BPOМ ДТП Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2 та майновою шкодою, яку зазнав позивач у розмірі 151 500 грн 00 коп., наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок, який встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили. Суд зазначив, що з огляду на приписи ст.ст.170, 1174 ЦК України у даній справі від імені держави діють Департамент патрульної поліції як орган, діями посадової/службової особи якого заподіяно шкоду, і Державна казначейська служба України як орган, уповноважений здійснювати казначейське обслуговування бюджетних коштів. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 151 500 грн 00 коп.

Однак в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Згідно з ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить транспортний засіб «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

21 вересня 2018 року на виконання письмового повідомлення від інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2, позивач разом з адвокатом Орловим О.О. прибули до Управління патрульної поліції у Харківській області для з`ясування обставин ДТП.

Інспектор ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_2 повідомив позивачу про те, що 20 вересня 2018 року на проспекті Л.Свободи, 43 у місті Харкові на парковці супермаркету «Класс» сталася ДТП за участю автомобіля «ВАЗ-21102», НОМЕР_1 , та автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 ., який належить позивачу на праві власності. Протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, на місці ДТП не було складено, оскільки водій автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 ., покинув місце ДТП з невідомих причин.

На вимогу інспектора ОСОБА_2 були надані пояснення та позивач надав для огляду автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 ., при огляді якого у присутності позивача та його адвоката Орлова О.О. будь-яких пошкоджень, пов`язаних з ДТП виявлено не було. За результатами огляду транспортного засобу інспектором ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 будь-яких документів складено не було.

Також інспектор ОСОБА_2 повідомив, що у випадку необхідності зателефонує позивачу та його адвокату Орлову О.О.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений попередній договір, відповідно умов якого сторони зобов`язались у строк до 31 грудня 2018 року укласти та належним чином виконати основний договір купівлі-продажу, який укладається на виконання договору комісії, на підставі якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 , а остання приймає та оплачує транспортний засіб «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 .

Згідно з пунктом 2 попереднього договору сторони домовилися про наступні істотні умови основного договору: предметом основного договору є передання продавцем у власність покупцю за плату транспортного засобу, зазначеного в пункті 1 цього попереднього договору; продаж транспортного засобу має бути вчинено за ціною 300 000 грн 00 коп.; витрати, пов`язані з оформленням основного договору, несе продавець.

Відповідно до пункту 7 попереднього договору, у випадку відмови або ухилення продавця за будь-яких обставин (виключаючи форс-мажорні обставини) від дій, спрямованих на укладення та/або виконання основного договору (зокрема, у разі відмови передати транспортний засіб чи за будь-яких обставин нездійснення та/або ухилення від перереєстрації транспортного засобу за покупцем), продавець зобов`язаний негайно повернути покупцю отриману суму попередньої оплати у розмірі 300 000 грн 00 коп., а також сплатити покупцю неустойку у розмірі 50 відсотків від отриманої суми попередньої оплати, що складає 150 000 грн 00 коп.

Установлено, що 18 грудня 2018 року на виконання умов попереднього договору між ОСОБА_1 та ТОВ «ВІП-Експерт» було укладеного договір комісії №5677/18/003303, за яким комісіонер від свого імені за рахунок комітента уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу №5677/18/003303 з ОСОБА_3 .

Згідно з умовами укладеного договору купівлі-продажу продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб, зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) 23 грудня 2014 року за ціною, не нижче узгодженої сторонами, а саме - 300 000 грн 00 коп.

Того ж дня, 18 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Харківській області щодо перереєстрації автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , на ОСОБА_3 , однак у здійсненні такої перереєстрації було відмовлено у зв`язку з тим, що цей автомобіль знаходиться в орієнтуванні як такий, що нібито залишив місце ДТП.

08 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2, третя особа: Управління патрульної поліції в Харківській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №520/115/19, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 з розміщення в інформаційно-аналітичних базах даних НАІС відомостей про розшук (орієнтування) транспортного засобу «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , покладено обов`язок на інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 виключити відомості про розшук (орієнтування) щодо транспортного засобу «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , з усіх інформаційно-аналітичних баз даних, у тому числі НАІС.

Цим рішенням суду встановлено, що інспектор ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_2 у грудні 2018 року вніс до бази НАІС відомості про орієнтування, що транспортний засіб «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , перебуває в розшуку у зв`язку із залишенням місця ДТП. Відомості до бази НАІС про розшук автомобіля відповідачем внесено 17 грудня 2018 року, тобто, у строк понад 2 місяці після факту ДТП та огляду автомобіля, що відбувся 26 вересня 2018 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що інспектором ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2 порушено вимоги пунктів 7, 8 розділу VIII Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 07 листопада 2015 року №1395, при цьому протокол про адміністративне правопорушення не складено, відомості про розшук автомобіля унеможливлюють перереєстрацію транспортного засобу, реалізованого позивачем на підставі договору (а.с.11-17). Тому вказані обставин не підлягають доказуванню відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з невиконанням позивачем умов попереднього договору, 27 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми неустойки за невиконання зобов`язань за попереднім договором від 03 грудня 2018 року у розмірі 150 000 грн 00 коп.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2019 року у справі №640/6410/19, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та стягнуто на її користь з ОСОБА_1 суму неустойки у розмірі 150 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 500 грн 00 коп. Вказаним рішенням суду встановлено, що згідно з умовами попереднього договору від 03 грудня 2018 року сторони визначили термін виконання основного зобов`язання до 31 грудня 2018 року, а термін сплати неустойки у сумі 150 000 грн 00 коп., з урахуванням розписки ОСОБА_1 - до 05 січня 2019 року. Однак ОСОБА_1 умови попереднього договору у визначений строк не виконав, оскільки йому було відмолено у перереєстрації автомобіля «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 на ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що автомобіль знаходився в орієнтуванні, як такий, що залишив місце ДТП (а.с.19-22).

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості виконати умови попереднього договору та передати автомобіль ОСОБА_3 внаслідок того, що автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , знаходився в орієнтуванні, як такий, що залишив місце ДТП.

Також судом встановлено, що на виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 12 липня 2019 року сплатив на користь ОСОБА_3 151 500 грн 00 коп., що підтверджується актом від 12 липня 2019 року.

Отже, установивши, що незаконність дій інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2, а також розмір збитків, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок цих протиправних дій інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції у Харківській області ОСОБА_2, встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення у даній справі й не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено, що між протиправними діями інспектора BPOМ ДТП УПП в Харківській області ОСОБА_2 та майновою шкодою у розмірі 151 500 грн 00 коп., якої зазнав ОСОБА_1 , наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок, та відповідно, наявні правові підстави для задоволення позову.

З наведених вище підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про те, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданими позивачу збитками та діями Департаменту патрульної поліції, як необґрунтовані.

При цьому колегія суддів враховує, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про те, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що з 18 грудня 2018 року (укладення договору комісії) по 08 січня 2019 року (звернення позивача з позовом до адміністративного суду) позивач не здійснив жодних дій на виконання умов попереднього договору та не звертався до Управління патрульної поліції в Харківській області для з`ясування причин та обставин, які стали передумовою внесення інформації в НАІС орієнтування на транспортний засіб «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_2 , не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи не спростовують висновків суду про те, що між протиправними діями інспектора BPOМ ДТП Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2 та майновою шкодою у розмірі 151 500 грн 00 коп., якої зазнав ОСОБА_1 , наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок.

До того ж колегія суддів враховує, що з рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №520/115/19, яке ухвалене за результатами вирішення позову ОСОБА_1 до інспектора ВРОМ ДТП Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_2, третя особа: Управління патрульної поліції в Харківській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, вбачається, що відповідач та представник третьої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 та просили суд у позові відмовити.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції про те, що до позовної заяви ОСОБА_1 не додав копію попереднього договору, укладений між ним та ОСОБА_3 і суд першої інстанції його не досліджував, оскільки вказаний попередній договір від 03 грудня 2018 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був предметом дослідження у Київському районному суді міста Харкова у справі №640/6410/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми неустойки за невиконання зобов`язань за попереднім договором від 03 грудня 2018 року у розмірі 150 000 грн 00 коп., за результатами розгляду якого ухвалено рішення Київського районного суду міста Харкова від 30 травня 2019 року, яке надано позивачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог у даній справі та було досліджено судом.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що завдана позивачу матеріальна шкода підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до ст.2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Департамент патрульної поліції (дії посадової особи якого призвели до заподіяння позивачу шкоди) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16).

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведене вище належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Тому доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в цій частині заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Аналогічного по суті правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі 199/6713/14-ц (провадження №61-18697св18).

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 151 500 (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп. майнової шкоди».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: