ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/924/20 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Дикун С. І., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та сторін- представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/14041/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2020 року,постановлену суддею Грицай К.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про встановлення обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису та просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , на строк 6 місяців, та визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покладення на нього обов`язків, а саме: заборонити перебувати у її місці проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заяву, заявник вказувала, що вона проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що між нею та заявником та заінтересованою особою склались неприязні стосунки через те, що останній упродовж тривалого часу вчиняє відносно неї - психологічне, та фізичне насильство, шляхом систематичних принижень намагається зробити її життя у власному помешканні нестерпним. Окрім того вказувала, що заінтересована особа вчиняє протягом тривалого часу насильство стосовно дітей заявника, які є свідками даного насильства та проживають разом з заявником: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, зазначала що заінтересована особа постійно чинить щодо неї, психологічне насильство, яке виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосовуванні сили. Заявник вказувала, що вона разом з дітьми постійно напружена, схвильована, перебуває у стресовому стані. Зазначала, що їй страшно перебувати вдома, оскільки вона боїться за своє життя та здоров`я та неодноразово зверталася в правоохоронні органи за захистом. Вказувала, що фізичне та психологічне насильство відображається в тому, що заінтересована особа неодноразово погрожує їй та при спілкуванні із нею повидить себе агресивно по відношенню до неї, обзиває її нецензурними лайками, погрожує розправою. Враховуючи наведене, просила заяву про встановлення обмежувального припису задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про встановлення обмежувального припису - задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким заборонено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в квартирі АДРЕСА_2 .

Видано обмежувальний припис на строк 3 (три) місяці. У решті вимог заяви відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, від ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга, у якій апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали. Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, оскільки на його думку судом не досліджено усіх обставин справи. Зокрема вказує, що суд першої інстанції видав обмежувальний припис, на підставі не достовірних даних. Зазначає, що заявник звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо нього, посилалась на припис про заборону відвідування квартири, виданого працівниками поліції, строком на 5 діб, у зв`язку із конфліктом, який виник між ними 18 серпня 2020 року, проте приховала факт, що в той же день, їй також було видано аналогічний припис терміном на 5 діб, щодо заборони заходити їй до кімнати матері . Також вказує, що через тиск заявниці на доньку, останньою було подано не правдиві свідчення у судді, які відрізняються від тих які були подані нею правохоронним органам, щодо події,яка мала місце 18 серпня 2020 року.

Окрім того вказує, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся за його відсутності, оскільки судову повістку про виклик у суд він отримав після розгляду справи 31 серпня 2020 року.

У судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПКУкраїни судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 навмисного домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

З такими висновками суду не можна погодитися, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру.

Разом із ОСОБА_1 проживають неповнолітні діти: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18 серпня 2020 року поліцейським УПП в Тернопільській області ДПП видано терміновий заборонний припис кривднику ОСОБА_3 , із забороною на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи ОСОБА_1 та забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб (а.с.8).

З показів свідка ОСОБА_5 - між заявником ОСОБА_1 та зацікавленою особою ОСОБА_3 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування квартирою по АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою першою статті 10ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24Закону України"Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За пунктом 7 частини першої статті 1Закону України"Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26Закону України"Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1Закону України"Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України"Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Згідно зі статтею 81ЦПКУкраїни кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_3 заявник аргументує вчиненням щодо неї, дітей, дій, що містять ознаки фізичного, психологічного та економічного насильства.

В обґрунтування вчинення психологічного та фізичного насильства заявник зазначає,що між нею та ОСОБА_3 склались неприязні відносини через те, що останній систематично принижує її, намагається зробити її життя у власному помешканні нестерпним, вчиняє протягом тривалого часу насильство стосовно її дітей, які є свідками даного насильства та проживають разом із нею, також стверджує, що ОСОБА_3 постійно вчиняє щодо неї погрози,залякування, цькування, застосування сили (а.с.1-3).

Водночас, зазначаючи в заяві про видачу обмежувального припису про застосування до ОСОБА_1 фізичного насильства з боку ОСОБА_3 , остання не надала суду належних доказів ( висновків експерта за результатами медичних експертиз, які б свідчили про наявність у неї тілесних ушкоджень та, що саме заподіювачем таких тілесних ушкоджень є ОСОБА_3 ).

ОСОБА_1 зазначаючи в заяві про те, що вона неодноразово зверталася до првоохоронних органів за захистом, не надала суду доказів систематичного звернення до правоохоронних органів, з приводу вчинення насильства що до неї зі сторони ОСОБА_3 .

Наявність у матеріалах справи забороненого припису, виданого ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_1 працівниками поліції 18 серпня 2020 року на 5 діб за вчинення психологічного насильства, як пояснив апелянт видано у зв`язку із конфліктом, який трапився на побутовому рівні між ним та сестрою, а саме через бажання останнього переночувати у помешканні його матері, де зареєстрована заявник, у зв`язку із чим заявником було викликано наряд поліції. Зі слів свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , під час конфлікту, який трапився 18 серпня 2020 року , ОСОБА_1 поводилась відносно неї емоційно, у зв`язку із чим ОСОБА_7 вже було викликано наряд поліції відносно протиправних дій ОСОБА_4 . Як зазначає апелянт, на заявника також винисено заборонений припис, що стосувався матері ОСОБА_4 .

Наведені обставини свідчать про виникнення конфлікту на побутовому рівні, неприязних відносин між сторонами, однак не підтверджують факт постійного, систематичного вчинення психологічного або фізичного насильства ОСОБА_3 щодо заявника, що в даному випадку є одним із визначальних факторів при вирішенні питання, щодо видачі обмежувального припису.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні відомості про притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення саме домашнього насильства у будь-якій його формі відносно заявника ОСОБА_1 .

Тобто, беззаперечних доказів на підтвердження систематичного застосування до ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_3 , заявник суду не надала.

З огляду на зазначене, заявник не довела наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо неї, її дітей і потребу у їх захисті в порядку, передбаченому Законом, оскільки із встановлених обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 до адміністративної або кримінальної відповідальності за насильство відносно заявника не притягувався. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 18 серпня 2020 року не свідчить про систематичне, постійне вчинення ОСОБА_3 психологічного або фізичного насильства відносно ОСОБА_1 .

Також, заявником ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних заявником у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства у контексті положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.

Встановивши, що в порушення вимог статті 81 ЦПКУкраїни заявником не надано належних й допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 навмисного домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , докази, які містяться в матеріалах справи не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству",а свідчать лише про наявність неприязних відносин між сторонами та виникнення конфлікту,у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 серпня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про встановлення обмежувального припису - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 10 листопада 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Дикун С.І.

Судді: Щавурська Н.Б.