Ухвала

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 704/1100/13-ц

провадження № 61-13237ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , що підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у складі суддів: Фетісової Т. Л., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2007 між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №CST0GA00000042 за яким, відповідач отримав кредит в сумі 83 450,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,88 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 01 червня 2017 року. Позивач зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі. ОСОБА_4 в порушення умов кредитного договору станом на 03 квітня 2013 року має заборгованість в розмірі 232 426,56 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 31 травня 2007 року укладено договір іпотеки № CST0GA00000042, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 94 000,00 грн. 18 лютого 2013 року відповідачу було направлено вимогу-повідомлення про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення, яку задоволено не було.

Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CST0GA00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернути стягнення на будинок, загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 , та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку, стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року у розмірі 232 426,56 грн звернуто стягнення на будинок загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований у АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки (№ СSТ0GА00000042 від 31 травня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, що розташований в АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Таким чином, відповідач та інші особи, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року змінено та викладено абзац третій резолютивної частини рішення в іншій редакції, зокрема, визначено початкову ціну для продажу предмета іпотеки в розмірі 94 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При залишенні без змін рішення суду першої інстанції про виселення, апеляційний суд зазначив, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, однак питання про права та обов`язки якої вирішено судом, подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року, як такий, що пропущено з поважних причин, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення апеляційний судом судового рішення та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 травня 2020 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, службу у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині апеляційну скаргу задоволено частково.

Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2014 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про виселення та в частині залишення без змін заочного рішення районного суду щодо задоволення позову про виселення. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету 3 486,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 287,50 грн витрат на правову допомогу.

При закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору та будь-якої участі у цих договірних правовідносинах не приймала. Окрім того, іпотечне майно відповідач ОСОБА_4 отримав у власність на підставі договору дарування, отже вказаний будинок не є спільним майном подружжя. Тому апеляційний суд зробив висновок про те, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , судом першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження в частині оскарження відповідних висновків суду.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення, апеляційний суд зробив висновок про те, що питання про права та інтереси ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , як осіб, які не брали участі у розгляді справи у справі, вирішувалось згідно заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року у даній справі в частині вирішення вимог банку про виселення, адже фактично суд вказав про необхідність їх виселення із обтяженого іпотекою житлового приміщення (вимоги заявлено до невизначеного кола осіб). Суд першої інстанції при розгляді справи не встановив хто саме зареєстрований та проживає в обтяженому іпотекою житловому приміщенні, незважаючи на заявлене відповідне клопотання банку про це, не залучив вказаних осіб до участі у справі та, відповідно, передчасно задовольнив позовні вимоги банку про виселення. Окрім того, суд зробив висновок про те, що при розгляді даного спору було не враховано норму статті 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається лише у тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою. Однак суд, з`ясувавши що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, та не вирішивши питання щодо надання особам, яких він вирішив виселяти з спірного будинку іншого постійного житла, прийняв оскаржене рішення всупереч вимогам закону. Також апеляційний суд стягнув з позивача на користь ОСОБА_1 відповідно до принципу пропорційності понесені нею та документально підтверджені витрати на правову допомогу.

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 25 вересня 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині закриття провадження у справі щодо вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині розподілу судових витрат скасувати та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження.

У частині другій статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст постанови апеляційного суду отримано поштою 05 серпня 2020 року, на підтвердження чого суду надано копію супровідного листа Черкаського апеляційного суду від 31 липня 2020 року про направлення учасникам справи копії постанови від 28 липня 2020 року та копії конверту, адресованого Черкаським апеляційним судом ОСОБА_3 із штрихкодовим ідентифікатором № 461.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У частині другій статті 390 ЦПК України закріплено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також в тексті касаційної скарги наявні посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 8 частини першої, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). Касаційна скарга мотивована тим, що заочне рішення ухвалено без залучення до участі у справі ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина. Рішення суду ґрунтується на неправильному тлумаченні закону та незастосуванні закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права призвело до того, що суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Мотиви касаційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд апеляційної інстанції у постанові не урахував права ОСОБА_1 на оскарження рішення суду першої інстанції, так як звернення стягнення на будинок, де вони проживають тягне за собою втрату житла як ОСОБА_1 так і самою дитиною, а тому її право є порушеним і вона мала право брати участь у справі та надавати свої докази та заперечення в частині спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині першій статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційний суд встановив, що питання про права та інтереси ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , як осіб, які не брали участі у розгляді справи у справі, вирішувалось згідно заочного рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року в частині вирішення вимог банку про виселення, адже фактично суд вказав про необхідність їх виселення із обтяженого іпотекою житлового приміщення.

Суди встановили, що 31 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 , як позичальником, укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит в сумі 83 450,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,88 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 01 червня 2017 року. Отримавши кошти за кредитом у повному обсязі, відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював виплати по кредиту і станом на 03 квітня 2013 року має заборгованість в розмірі 232 426,56 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 31 травня 2007 року уклали договір іпотеки №CST0GA00000042, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 91,80 кв. м, житловою площею 42,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становила 94 000,00 грн.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син не є сторонами кредитного договору та ніякої участі у цих договірних правовідносинах не приймають. Відповідач ОСОБА_4 отримав у власність на підставі договору дарування, отже вказаний будинок не є його спільним майном подружжя з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Встановивши, що заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 жовтня 2013 року в частині щодо вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не вирішувались питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження у цій частині.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , що підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков