УХВАЛА

03 листопада 2020 року

м. Київ

справа №1326/7689/2012

провадження № 61-14742ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року в цивільній справі за позовом прокурора Франківського району м. Львова в інтересах Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року прокурор Франківського району м. Львова, в інтересах держави в особі Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, звернувся в суд з позовом, в якому просив розірвати договір оренди нерухомого майна № Ф-6484-8 від 18 серпня 2008 року, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та фізичною особою - ОСОБА_1 на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29,7 кв. м, зобов`язати ОСОБА_1 повернути орендодавцеві згадані нежитлові приміщення та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість по орендній платі, яка з врахуванням уточнень позовних вимог становила 84 117,73 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано спірний договір оренди. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути орендодавцеві спірне нежитлове приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість з орендної плати в розмірі 84 117,73 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 липня 2018 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 29 471,20 грн заборгованості зі сплати орендної плати.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині стягнення з відповідача суми заборгованості зі сплати орендної плати та зазначити розмір орендної плати, яка підлягає стягненню, за два місяці у розмірі 1 442,97 грн, а також виключити з постанови суду апеляційної інстанції зобов`язання відповідача повернути позивачу спірне нежитлове приміщення.

Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що у даній справі позивачем, зокрема, заявлено позовну вимогу про розірвання договору оренди нерухомого майна.

Положеннями частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову у справах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Отже, дана вимога носить майновий характер.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості, яка також носить майновий характер.

Так, у справі заявлена ціна позову у розмірі 84 117,73 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, таких доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року в цивільній справі за позовом прокурора Франківського району м. Львова в інтересах Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик