Справа № 490/461/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі Янкевич В.С.,

за участю заявника відповідача - ОСОБА_1

адвоката - Омельчук Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 . ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив скасувати рішення Центрального суду м. Миколаєва від 22.03.2019 року у справі № 490/461/17, та ухвалити нове, яким повністю відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

При цьому, заявник вказав наступне.

Рішенням Центрального районного суду від 22.03.2019 року був частково задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , та постановлено про стягнення у солідарному порядку борг за договором позики у розмірі 856 000 грн.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що ОСОБА_2 є кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги від 21.11.2016 року з ОСОБА_4 .

Зазначене судове рішення було залишено без змін в апеляційній інстанції.

Після отримання виконавчих листів, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 повідомили боржників, що 20.02.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 заключений договір про відступлення права вимоги , за яким ОСОБА_2 переуступив вимоги ОСОБА_6 згідно розписок на суму 1 284000 грн. та 856000 грн., за якими ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виступили солідарними боржниками.

Цим же листом надали боржникам копію договору про відступлення права вимоги від 20.11.2017 року.

За такого, на момент ухвалення судового рішення 22.03.2019 року, ОСОБА_2 насправді вже не мав ніяких прав кредитора відносно боржників, оскільки 20.02.2017 року переуступив це право ОСОБА_6 , а за такого, позовні вимоги були повністю безпідставними, і не підлягали задоволенню.

ОСОБА_2 не повідомив суд про цю важливу обставину, оскільки це означало , що його позовні вимоги незаконні і безпідставні, внаслідок чого суд був зобов`язаний повністю відмовити йому у задоволенні позову.

Вважаючи дану обставину нововиявленою, заявник і просив про задоволення його заяви.

Протоколом передачі судової справи від 13.03.2020 року дана справа передана судді Черенковій Н.П.

Дана заява отримана суддею 18.05.2020 року, у зв`язку з находженням у відпустці, та нарадчій кімнаті.

Ухвалою від 19.05.2020 року дана заява залишена без руху.

29.05.2020 року на виконання ухвали подана заява у новій редакції, у якій заявник просив визнати поважними причини пропуску пропущеного процесуального строку на подання заяви про перегляд рішення, та поновити його; скасувати рішення та ухвалити нове, яким повністю відмовити у його задоволенні.

У встановлений п.1ч.1 ст.424 ЦПК України строк, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мали можливості подати заяву про перегляд судового рішення, оскільки були відсутні в місті і не могли фізично цього зробити.

Ухвалою від 04.06.2020 року дана заява прийнята до розгляду з призначенням судового засідання на 01.07.2020 року.

01.07.2020 року сторони до судового засідання не з`явились. ОСОБА_1 надав заяву про відкладення розгляду справи.

Судове засідання відкладено на 14.09.2020 року.

03.07.2020 року ОСОБА_4 направив до суду відзив на заяву ОСОБА_1 , у якому просив її задовольнити. При цьому зазначив, що договір про відступлення права вимоги від 20.02.2017 року дійсно був укладений, однак ОСОБА_2 цей факт приховав від суду.

Ухвалою суду від 14.09.2020 року залучена до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5 , та слухання справи відкладено на 13.10.2020 року.

Судове засідання відкладено на 05.11.2020 року, у зв`язку з находженням судді у нарадчій кімнаті по справі № 490/9630/17.

ОСОБА_2 та його адвокат до судового засідання не з`явились, просили про розгляд заяви у їх відсутність та у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на приписи ст. 423 ЦПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат просили про задоволення заяви у повному обсязі, з підстав, викладених у заяві.

Інші учасники до судового засідання не з`явились, про час т а місце судового засідання повідомлені належним чином.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились.

Суд приходить до наступного.

20.01.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги, третя особа ОСОБА_4 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2019 року позов задоволено частково. Постановлено про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 856 000 грн., та судовий збір у розмірі по 1600 грн. з кожного.

Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 09.09.2019 року дане рішення суду залишено без змін.

При цьому, судом встановлено, що в лютому 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли у борг у ОСОБА_4 1284 000 грн. на строк до 01.02.2014 року, посвідчивши це розпискою.

05.03.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли у борг у ОСОБА_4 856 000 грн., посвідчивши це розпискою зі строком повернення до 05.03. 2014 року.

21.11.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги. Цей договір не є нікчемним і не визнано недійсним, а тому він повинен виконуватися належним чином.

За умовами даного договору, новий кредитор набуває право вимоги, що належить первісному кредиторові на підставі договорів позики, укладених між первісним кредитором та фізичними особами-позичальниками, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_3

23.11.2016 року ОСОБА_2 направив претензію про повернення грошових коштів на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у десятиденний строк з моменту пред`явлення претензії із зазначенням реквізитів для перечислення боргу.

30.11.2016 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 відповідь на претензію, в якій просив направити на його адресу належним чином посвідчені копії розписок.

Оскільки оригінал розписки на суму 1 284 000 грн. знаходиться у відповідачів, слід вважати , що борг у вказаній сумі повернений. Борг у сумі 856000 грн. відповідачі повинні повернути позивачу.

18.09.2019 року представник позивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про видачу виконавчих листів, та отримав їх.

17.10.2019 року ОСОБА_6 звернулась до суду з заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересована особа ОСОБА_2 .

У підтвердження своїх вимог надала договір про відступлення права вимоги від 11.10.2019 року, за яким: ОСОБА_2 передав право ОСОБА_6 право вимоги, що належить ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги від 21.11. 2016 року, укладеним між ним та ОСОБА_4 .

Ухвалою від 21.10.2019 року дана заява прийнята до розгляду.

24.01.2020 року від адвоката ОСОБА_1 - Омельчук Є.М. надана заява, в якій вказано наступне.

Договір про відступлення право вимоги не може бути взятий судом до уваги, оскільки 08.08.2019 року ОСОБА_6 повідомила боржників, що набула права вимоги з 20.02.2017 року. Листом від 18.12.2019 року надала копію договору про відступлення права вимоги від 20.02.2017 року.

Ухвалою суду від 27.01.2020 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Проведено заміну первісного стягувача ОСОБА_2 на його правонаступника - ОСОБА_6 у виконавчому листі з примусового виконання рішення Центрального суду від 22.03.2019 року у справі 490/461/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги, третя особа ОСОБА_4 .

Постановою від 27.04.2020 року Миколаївського апеляційного суду дана ухвала суду залишена без змін.

При цьому, у постанові апеляційного суду зазначено наступне.

11 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого остання набула усі права вимоги за укладеним з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 договором позики, в тому числі, за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2019 року.

З матеріалів справи також вбачається, що до заперечень на заяву ОСОБА_6 про заміну сторони виконавчого провадження адвокат Омельчук Є.М. надав лист ОСОБА_6 від 08.08.2019 року, за змістом якого ОСОБА_2 і ОСОБА_6 повідомили боржників про відступлення ОСОБА_2 права вимоги ОСОБА_6 на підставі договору від 20.02.2017 року, зокрема за розпискою на суму 856 000 грн.

Листом від 18.12.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 повідомили боржників про допущені технічні помилки у листі від 08.08.2019 року, у тому числі зазначили, що 11.10.2019 року уклали договір про відступлення права вимоги.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема,, є договір та інші правочини ( п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні ( крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги ), а згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства, заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме право замінити сторону виконавчого провадження , а не замінювати саму сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Посилання ОСОБА_1 на те, що договір про відступлення права вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали 20.02.2017 року, а не 11.10.2019 року, та заміна сторони стягувача не відповідає змісту договору про відступлення права вимоги, є необґрунтованим, оскільки договір про відступлення права вимоги від 11.10.2019 року не є нікчемним, сторонами не оспорювався, а тому згідно презумпції правомірності правочину відповідно до приписів ст. 204 ЦК України, повинен виконуватися належним чином . До того ж, подана ОСОБА_6 заява стосується вирішення процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення, а не вирішення цивільного спору по суті між позикодавцем і позичальниками.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги й заперечення сторін, а також інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 1510/21411/11.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути відповідним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі Суд ЄСПЛ), процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя як така не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) за умови відсутності зловживання (пп. 2728 рішення від 18.11.2004 р. у справі «Правєдная проти Росії», № 69529/01 та п. 46 рішення від 06.12.2005 р. у справі «Попов проти Молдови», № 2). Однак, при цьому ЄСПЛ наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним з аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 р.). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду й нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (пп. 5152 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» від 24.06.2003 р.; ухвала Суду щодо прийнятності заяви № 62608/00 «Агротехсервіс проти України»; пп. 4244 рішення Суду у справі «Желтяков проти України» від 09.06.2011 р.).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пп. 2734 рішення Суду у справі «Праведная проти Росії» від 18.11.2004 р.).

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів, не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами (постанова ВС від 21 лютого 2018 року справа № 454/3003/14-ц, ЄДРСРУ № 72378039).

Процесуальними нормами не передбачено здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами в повному обсязі. Отже, суд переглядає судове рішення за нововиявленими обставинами лише в тих межах, в яких ці обставини впливають на суть рішення.

Відповідно до ст. 423 ЦПК України, рішення суду, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуте у зв`язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами є серед іншого істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлена вироком суду, що набрав законної сили, фальшивість документів, що потягло за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; скасування судового рішення , яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення ст.423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі). Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

За такого, суд не може вважати нововиявленою обставиною факт відступлення права вимоги за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , оскільки , як виписано вище, це не є спором щодо вирішення по суті цивільних правовідносин між позикодавцем і позичальниками.

Аналіз змісту ст. 423 ЦПК України свідчить, що посилання ОСОБА_1 на те, що договір про відступлення права вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_6 уклали 20.02.2017 року, а не 11.10.2019 року, та заміна сторони є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення боргу, є безпідставними,, оскільки договір від 19.10.2019 року не є нікчемним, ніким не оспорювався, та на підставі вимог ст.204 ЦК України , повинен виконуватись належним чином.

Позов ОСОБА_2 пред`явив до суду 20.01.2017 року, тобто був належним позивачем в розумінні вимог ст. 48, 4,12,13,43 ЦПК України.

Заявник не довів фальсифікацію спірного договору, та наявність договору про відступлення права вимоги не входить до предмету спору за договором позики.

Окрім того, в силу приписів ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

При цьому, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент отримання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором,- на момент його виконання.( ст. 518 ЦК України ).

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип передбачає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 3.04.2008 у справі «Ponomaryov v. Ukraine», п.40).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним.

Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Pravednaya v. Russia», пп.27, 28).

За ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно із ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч.2 п.1 ст.424 ЦПК України, з урахуванням приписів п.1 ч.2 ст.223 цього кодексу,- строк подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами - не пізніше трьох років з дня набрання таким рішенням законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 13, 423-429, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2019 року у справі № 490/461/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором відступлення права вимоги, третя особа ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова