Справа № 183/3244/19
№ 2/183/835/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 вересня 2020 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д. І.,
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
22 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 13 лютого 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір позики № б/н, відповідно до якого вона, ОСОБА_1 надала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 10 серпня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 2,5% щомісяця від суми боргу.
Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується розпискою, підписаною власноруч відповідачем 13 лютого 2018 року.
Позивач зазначила, що 24 вересня 2018 року відповідач сплатив відсотки за користування коштами з 13.02.2018 року по 13.09.2018 року в розмірі 4 000,00 грн.
В той же день розписку від 13.02.2018 року було доповнено умовами, згідно яких відповідач зобов`язався сплатити борг частинами, а саме: 10 000,00 грн. до 20 листопада 2018 року та 10 000,00 грн. до 20 грудня 2018 року.
Зазначена розписка надана позивачу відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Таким чином, у відповідності зі ст. 526 ЦК України, з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі та сплати відсотки за користування позикою.
11 травня 2019 року позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, проте до теперішнього часу відповідачем борг за договором позики та відсотки за користування коштами так і не повернуто.
В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 625, 1046, 1047 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 13 лютого 2018 року в розмірі 26 118,97 грн.,яка складається з: основного боргу в розмірі 20 000,00 грн., відсотків за користування позикою в розмірі 4 000,00 грн., 3% річних в розмірі 433,97 грн., інфляційних втрат в розмірі 1 685,00 грн., а також судові витрати в сумі 768,40 грн.
Ухвалою суду від 10 червня 2019 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, згідно заяви просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином,причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавали.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку.
Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.
У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За приписами ч.ч.1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Судом встановлено, що 13 лютого 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 надала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 10 серпня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 2,5% щомісяця від суми боргу.Розписка написана ОСОБА_2 власноручно та підписана ним 13 лютого 2018 року.
Згідно до абз. 2-4 умов договору позики від 13 лютого 2018 року, позика є процентною. Щомісячний розмір відсотків за цим договором становить 2,5% від суми позики, що становить 500,00 грн. у місяць. Відсотки за користування позикою нараховуються за кожен місяць з дня передачі грошових коштів позичальнику і до дня її фактичного повернення. Відсотки за користування позикою розраховуються самостійно позичальником без підписання будь-яких додаткових угод за кожен місяць користування позикою. Відсотки нараховуються окремо за кожен місяць за формулою: неповернена сума позики х 2,5% (відсотки за користування) = сума відсотків.
Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Встановлено, що 24 вересня 2018 року відповідач сплатив позивачу відсотки за користування коштами за період з 13.02.2018 року по 13.09.2018 року в розмірі 4 000,00 грн.
В цей же день розписку від 13.02.2018 року було доповнено умовами, згідно яких відповідач зобов`язався сплатити борг частинами, а саме: 10 000,00 грн. до 20 листопада 2018 року та 10 000,00 грн. до 20 грудня 2018 року.
11 травня 2019 року позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено досудову вимогу про стягнення заборгованості за договором позики, проте станом на день звернення позивача з відповідним позовом до суду, зобов`язання з виплати відсотків з жовтня 2018 року-травень 2019 року, зокрема з повернення позики відповідач не виконав.
Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.
Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно розрахунку, проведеного позивачем, з яким погоджується суд, заборгованість за договором позики станом на 20 травня 2019 року складає 26 118,97 грн., з яких: основний борг в розмірі 20 000,00 грн., відсотки за користування позикою за період з 13.10.2018 року по 13.05.2019 року в розмірі 4 000,00 грн., 3% річних за період з 11.08.2018 року по 16.05.2019 року в розмірі 433,97 грн., а також інфляційні втрати за період з червня 2018 року по лютий 2019 року в розмірі 1 685,00 грн.
За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором, розрахунки позивача останнім не спростовані, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273,274, 276, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № б/н від 13 лютого 2018 року в розмірі 26 118,97 грн. (двадцять шість тисяч сто вісімнадцять грн. 97 коп.), яка складається з: основного боргу в розмірі 20 000,00 грн.; відсотків за користування позикою за період з 13.10.2018 року по 13.05.2019 року в розмірі 4 000,00 грн.; 3% річних за період з 11.08.2018 року по 16.05.2019 року в розмірі 433,97 грн.; інфляційні втрати за період з червня 2018 року по лютий 2019 року в розмірі 1 685,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне рішення суду складено 25 вересня 2020 року.

Суддя Д. І. Городецький