Справа № 548/2031/14-ц
Провадження №2/548/3/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.10.2020 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді- Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Калініченко А.В.,

адвоката Козленка О.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Хорольська міська рада Полтавської області про примусове знесення самовільно збудованої споруди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачка на земельній ділянці, розташованій в АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності і не була відведена для цієї мети, звела нежитлову господарську будівлю сарай, без належного дозволу та затвердженого проекту з істотним порушенням протипожежних і будівельних норм і правил та без виділення їй земельної ділянки для цього. Вказує, що сарай прибудований до належного позивачці гаражу, що призводить до його руйнації, та на близькій від багатоквартирного житлового будинку відстані, що протирічить протипожежним та будівельним нормам.

На підставі вищевказаного позивачка просила суд зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду (сарай) на прибудинковій території по АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області Старокожка В.П. від 02.12.2014 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 12.12.2014 року призначено у справі судово будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 15.02.2015 року відновлено провадження у справі.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 04.06.2015 року задоволено позов.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29.09.2015 року рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016 року скасовано рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 04.06.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 29.09.2015 року та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області Коновода О.В. від 11.05.2016 року прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 01.07.2016 року призначено у справі додаткову судово будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 05.12.2016 року відновлено провадження у справі.

В зв"язку з тим, що у судді Коновода О.В. закінчилися повноваження на здійснення правосуддя, авторозподілом КП "Д-3" дану справу було передано на розгляд судді Хорольського районного суду Миркушіній Н.С.

Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області Миркушіної Н.С. від 10.02.2017 року прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 22.09.2017 року зупинено провадження у справі до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 15.05.2019 року відновлено провадження у справі та вирішено її розглядати у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 15.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалами Хорольського районного суду Полтавської області від 24.03.2020 року, 16.06.2020 року відкрите судове засідання відкладено.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 -адвокат Козленко О.М. позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити і розглянути справу за відсутності позивача, він показав суду, що під час судового розгляду справи встановлено, те що саме відповідачка ОСОБА_2 здійснила будівництво сараю, звівши його на місці старої будівлі, шляхом перекладання частини стін та обновлення перекриття, без будь-якої проектної документації та без отримання відповідних дозволів. Представник позивачки вказав, що висновками проведених за ухвалами суду будівельно-технічної експертизи та додаткової будівельно-технічної експертизи встановлено порушення відповідачкою вимог норм ДБН 360-92** при зведенні цієї будівлі в частині дотримання мінімальної відстані від об`єкту дослідження до житлового будинку та ДБН А.2.2-3-2014 в частині розроблення проектної документації для будівництва.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні, так як вона сарай не будувала, оскільки він збудований в 1983 році, а придбала його у ОСОБА_3 , після чого відремонтувала його, а також вказала, що хоча порушила відповідні норми, але вжила заходи до його узаконення, для чого звернулася до Хорольської міської ради для виділення їй в оренду земельної ділянки під цим сараєм. Також вона вказала, що позивачкою гараж був побудований пізніше, ніж сарай, який вона купила, і прибудований до її сараю, вона вважала, що нею права позивачки не були порушені.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 позов не визнав та прохав відмовити в його задоволенні, так як позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності, оскільки позивач придбала квартиру 10.03.2010 року, а з позовом звернулася лише 28.11.2014 року, хоча і бачила спірний сарай кожного дня та вказав, що відповідачка купила сарай та відремонтувала його в 2014 році, замінивши пошкоджену цеглу та покрівлю.

У судовому засіданні представник третьої особи Хорольської міської ради Полтавської області Бибик В.В. показав, що позов вважає безпідставним, вказав, що сарай був побудований без проектної документації та відповідних дозволів ще в 1983 році; сама перебудова сараю на місці старого не є зведенням нового нежитлового приміщення. Крім того зазначив, що відповідачка звернулася до міської ради з питанням узаконення сараю, і їй було надано дозвіл на виготовлення проектної документації, який було оскаржено позивачем до суду, але рішення судом апеляційної інстанції залишено в силі.

Суд, заслухавши показання представника позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з таких підстав.

Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З договору купівлі-продажу від 10.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Хорольського нотаріального округу Березою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за №282 (т.1 а.с. 6) та витягу КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 25583160 від 16.03.2010 року (т.1 а.с. 7) гараж літ. «В», що розташований по АДРЕСА_1 , належить позивачці ОСОБА_1 .

Як встановлено судом і не заперечувалося сторонами по справі, на прибудинковій території по АДРЕСА_1 знаходиться нежитлове приміщення сарай, який задньою частиною прилягає до приміщення гаража, належного позивачці, що вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 165 від 04.02.2015 року (т.1 а.с. 46-51) та висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 64 від 04.10.2016 року (т.2 а.с. 47-56).

Із заяви відповідачки ОСОБА_2 від 20.08.2014 року (т.1 а.с.136) до міського голови Свириденка І.В. слідує, що відповідачка просила надати їй земельну ділянку загальною площею 0.0031 га. для будівництва та обслуговування господарської будівлі - сараю в АДРЕСА_1 , додатком до якої йде графічний матеріал, на якому зазначене бажане місце розташування земельної ділянки та розмір земельної ділянки.

З графічного матеріалу, засвідченого підписом відповідачки ОСОБА_2 (т.1 а.с.137), вбачається, що відповідачка розташування бажаної земельної ділянки визначила на місці, прилягаючому до приміщення гаража, належного позивачці.

Отже, 20.08.2014 року відповідачка ініціювала питання щодо виділення їй в оренду земельної ділянки, розташованої під спірним нежитловим приміщенням.

Наявні в матеріалах справи фотографії (т.1 а.с. 15,16,17) свідчать про те, що відбулася перебудова спірного нежитлового приміщення, а саме перекладено праву та фасадну стіни цього приміщення та перекрито дах, яка проводилася в осінньо-зимній період, після ініціювання відповідачкою питання щодо виділення в користування їй земельної ділянки під цим нежитловим приміщенням.

З наявного в матеріалах справи висновку про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_1 , складеного ДІМ Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області Б.М.Пух, вбачається, що з пояснень відповідачки ОСОБА_2 в ході проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 , встановлено, що саме відповідачка після придбання у ОСОБА_5 гаражу, в зв`язку з його незадовільним технічним становищем реконструювала це нежитлове приміщення.

Таким чином, суд вважає безпідставними твердження відповідачки проте, що нею спірне нежитлове приміщення не будувалося, так як саме відповідачка виступала ініціатором перебудови спірного приміщення та оформлення за собою прав на нього.

Відповідачкою ОСОБА_2 в судовому засіданні підтверджена та обставина, що вона придбала спірне нежитлове приміщення, але договір купівлі-продажу нотаріально не оформила в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

З акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області №1 від 14.01.2015 року (т.1 а.с.42, 43) слідує, що спірна господарська будівля збудована в 1983 році і частково відремонтована в 2014 році і на неї відсутні будь-які дозвільні документи на будівництво та правоустановчі документи.

З листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області №7/16-03/1-15/12 від 19.11.2014 року (т.1 а.с.117, 118) слідує, що відповідно до Єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів Держархбудінспекції України, об`єкти будівництва за адресою АДРЕСА_1 , відсутні.

З листа начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва Хорольської РДА Полтавської області №207 від 04.05.2015 року (т.1 а.с.134) слідує, що відповідачці ОСОБА_2 не надавалися дозвільні документи на будівництво гаража, по причині відсутності відповідної заяви та засвідченої в установленому порядку копії документа на право користування земельною ділянкою.

З листа в.о. начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва Хорольської РДА Полтавської області №125 від 05.09.2014 року (т.1 а.с. 135), адресованого на ім`я міського голови ОСОБА_6 , слідує, що надання земельної ділянки в користування відповідачки можливо лише за умови дотримання протипожежної відстані не менше 6.4 м. від стін сараю до житлового будинку, облаштування огороджувальних конструкцій ІІІ ступеню вогнестійкості без віконних прорізів.

З вищевказаного суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 не зверталася ні до відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації, ні до інших контролюючих органів із заявою на виготовлення дозвільних документів на будівництво в зв`язку із реконструкцією сараю.

З копії рішення Хорольської міської ради 59 сесії 6 скликання від 29.09.2014 року № 366 (т.1 а.с. 8), слідує, що відповідачці ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0.0031 га. для будівництва та обслуговування господарської будівлі (сараю) в АДРЕСА_1 для надання в оренду із земель багатоквартирної житлової забудови.

Але наявність вказаного рішення не є свідченням належного відведення відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки для здійснення забудови, так як під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. (Постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»).

Також суд не приймає до уваги твердження відповідачки та представника третьої особи проте, що було проведено незначний ремонт старого приміщення, так як в судовому засіданні встановлено, що відповідачкою було внесено зміни в основні конструкції будівлі, заново викладено фасад приміщення, більшу частину правої стіни, добудовано вгору ліву стіну, здійснено перекриття приміщення. Таким чином на місці старого приміщення утворилося нове.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У Постанові від 04.12.13 р. справа № 6-130цс 13, Верховний Суд України встановив, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, перебудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно - будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником отримано право власності.

Враховуючи положення ст. 95 ЗК України, п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.12 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», ст. 26 - 32 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на будівництво та реконструкцію нерухомого майна мають землекористувачі за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законом.

На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016 року суд бере до уваги наступне.

Про те що вказана господарська споруда на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 збудована ОСОБА_2 без наявності відповідної дозвільної та проектної документації і з грубими порушеннями Державних будівельних норм (ДБН) свідчить висновок будівельно-технічної експертизи № 165 від 04.02.2015 року, виконаної судовим експертом Авдєєвою Н.М. (т.1 а.с. 46-51), який вона підтвердила в судовому засіданні.

У вказаному експертному висновку прямо констатується про факт відсутності будівельного паспорту на цю господарську споруду, що є обов`язковою умовою будівництва об`єкту нерухомого майна і відсутність якого є беззаперечною перешкодою для Державної реєстрації такої господарської споруди, а за таких умов господарська споруда, як об?єкт нерухомого майна, вважається самочинною.

Крім того у зазначеному експертному висновку вказується, що на час проведення дослідження мінімальна відстань від житлового будинку АДРЕСА_1 до господарської споруди (сараю) складає 4.24 м., а тому таке розташування господарської споруди не відповідає вимогам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільских поселень» в частині мінімальної відстані від об`єкту дослідження до житлового будинку та ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» в частині необхідності розробленні проектної документації для будівництва, оскільки така відстань для господарської споруди у виді сараю повинна бути не менше 15 метрів.

До вказаного експертного висновку додано світлини досліджуваного об?єкту нерухомого майна, виготовлені експертом в межах повноважень, де відображено існування свіжої цегляної кладки вказаної господарської споруди, залишки не використаних будівельних матеріалів, свіжі конструктивні елементи перекриття та інше.

Проведення будівельних робіт на вказаній господарській споруді не заперечує і відповідачка ОСОБА_2 , вказуючи, що вона лише здійснювала реконструкцію придбаної господарської споруди, а не її будівництво.

У пункті 1 висновку додаткової судово будівельно-технічної експертизи № 58 від 30.09.2015 року виконаної судовим експертом Авдєєвою Н.М. (т.2 а.с. 46-56) зазначено, що із-за відсутності необхідної проектної документації та будівельного паспорту на спірну господарську споруду ідентифікувати цю будівлю за класифікаційними ознаками не представляється можливим, але згідно візуальних констурктивних даних, на думку експерта збудована будівля на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 за ДК 018-2000 відноситься до класу 1242 "ГАРАЖІ"та підкласу 1242.1"ГАРАЖІ НАЗЕМНІ"

В пункті 2 вказаного висновку вказано, що самовільно збудована будівля на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» та Наказу № 103 Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2011 року "Про затвердження порядку видачі будівельного паспорту забудови земельної ділянки"із змінами (на час спірних правовідносин) в частині необхідності розроблення проектної документації для такого будівництва.

В пункті 3 вказаного висновку зазначено, що на час проведення додаткової експертизи мінімальна відстань від житлового будинку АДРЕСА_1 до господарської споруди (сараю) гаража складає 4,24 м., що не відповідає вимогам ДБН-360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільских поселень». А в дослідній частині експертного висновку також вказується, що мінімальна відстань до господарської будівлі (сараю) для домашньої худоби, кролів, нутрій, лисиць та птиці необхідно розташовувати на відстані від житлового будинку не менше 15 метрів.

В судовому засіданні 29.09.2020 року відповідач ОСОБА_2 особисто зазначила, що вказана господарська споруда в дійсності є сарай, оскільки про можливість будівництва саме господарської споруди у виді сараю вказувалось і в рішенні № 366 від 29.09.2014 року після звернення відповідачки з відповідною заявою про це.

В пункті 6 вказаного висновку зазначено, що на час будівництва спірного об`єкту на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 діяв Наказ №103 Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2011р. «Про затвердження Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки», де вказано, що: будівельний паспорт забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт) визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель, споруд, гаражів, елементів інженерного захисту, благоустрою та озеленення на земельній ділянці. Видача будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг.

В матеріалах справи відсутні дані про наявність такого будівельного паспорту на досліджуємий об`єкт, тому відсутність такого будівельного паспорту можливо вважати порушенням.

Отже спірна господарська споруда є сараєм, особисто збудованим відповідачкою ОСОБА_2 без будь-яких проектних та дозвільних документів на будівництво, тобто самочинно.

В судовому засіданні встановлено, що вказана господарська споруда (сарай) на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 відповідачкою ОСОБА_2 була самочинно збудована у вересні-листопаді 2014 року; з цього часу мешканці житлового будинку стали звертатись до державних органів щодо самовільного будівництва на прибудинковій території вказаного житлового будинку відповідачкою ОСОБА_2 (т.1 а.с. 83-88).

З вищенаведеного слідує, що спірна господарська споруда у виді сараю на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 не лише не відповідає існуючим будівельно-технічним нормам, але порушує і норми протипожежної безпеки, які вимагають розташування таких господарських споруд на відстані не менше 6,4 м. від житлових об?єктів з облаштуванням огороджувальних конструкцій 3-го ступеню вогнестійкості (вимоги прим. 4, Таблиці 1 Додатку 3.1 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільских поселень»), про що прямо вказано у зазначеному вище листі в.о начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва Хорольської РДА Полтавської області за № 105 від 05.09.2014 року (том 1 а-с. 135).

В судовому засіданні підтверджено відповідачкою, що станом на 20.08.2014 року крім позивачки ОСОБА_1 всі інші мешканці будинку АДРЕСА_1 погодили розташування та розмір земельної ділянки для відводу відповідачці, що доводиться відповідним графічним матеріалом, (т.1 а.с.137).

Але в подальшому деякі мешканці житлового будинку стали звертатись до державних органів щодо самовільного будівництва на прибудинковій території вказаного житлового будинку відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с. 83-88).

Порушення існуючих протипожежних норм ставить під загрозу життя не лише позивачки

ОСОБА_1 , оскільки вказана господарська споруда збудована безпосередньо біля житлового будинку, де вона проживає, але і ставить під загрозу всіх мешканців житлового будинку по АДРЕСА_1 , чим порушує їх суспільні інтереси.

Крім вище наведеної соціальної складової вказаних спірних правовідносин позивачки і відповідачки додатковою підставою для звернення саме позивачки ОСОБА_1 до суду за захистом своїх порушених прав стало те, що побудова самочинної господарської споруди призвела і продовжує призводити до руйнації належного позивачці ОСОБА_1 гаражу, до якого вона примикає.

В пункті 4 вказаного висновку зазначено, що місце стикування стін сараю з гаражем позивачки ОСОБА_1 виконані з порушенням технології будівництва, а саме відсутня перев`язка швів цегляної кладки вказаної господарської споруди зі стіною гаража, що є порушенням вимог ДБН В.2.6-162:2010 «Кам?яні та армокам?яні конструкції. Основні положення» і що сприяє виникненню тріщин в місцях примикання двох будівель; також відсутнє вимощення навколо будівель, а тому в даному випадку самовільно збудована будівля на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 у виді сараю приводить до руйнування гаражу позивачки ОСОБА_1 , що підтвердила в судвому засіданні експерт ОСОБА_7 .

Вказане підтверджує факт негативного впливу самочинної господарської споруди на особисту власність ОСОБА_1 , а саме на її гараж.

В пункті 4 вказаного висновку зазначено, що спільна стіна будівель у відповідності до визначення Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. № 1442вказує на те, що має місце прибудова приміщення до основної будівлі. В даному випадку спільна стіна відноситься до основної будівлі.

В судовому засіданні 29.09.2020 року експерт ОСОБА_7 уточнила свій експертний висновок № 58 від 30.09.2016 року і прямо зазначила, що основною спорудою є гараж, що належить позивачці ОСОБА_1 , який зведений значно раніше і стіна сараю прибудована до вказаного гаражу.

Даним висновком не встановлено те, чи є спірний сарай самостійним об`єктом, але в судовому засіданні 29.09.2020 року експерт ОСОБА_7 вказала, що оскільки спільна стіна відноситься до основної будівлі і відсутня перев`язка швів цегляної кладки вказаної господарської споруди зі стіною гаража ОСОБА_1 , то можливим є знесення спірної господарської споруди без втручання у конструктивні елементи гаража ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, щозведена відповідачкою ОСОБА_2 господарська споруда (сарай) на прибудинковій території житлового будинку по АДРЕСА_1 , є дійсно самочинною і дійсно зведена безпосередньо відповідачкою, будівництво вказаної господарської споруди відбулося без належного рішення державного органу на таке будівництво та введення цього будівництва в експлуатацію, без наявності відповідної проектно-технічної документації, без дозволів, які надаються відповідними повноважними державними органами у сфері будівельних, санітарних та протипожежних норм (4), з грубими порушеннями існуючих Державних будівельних норм (ДБН), що діяли на той час, а тому позивачка має право з урахуванням положень ст.391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм гаражем шляхом зобов`язання відповідачки знести за власний рахунок самочинно збудовану спірну споруду.

При вирішенні позову ОСОБА_1 по суті її позовних вимог суд бере до уваги дані щодо статусу прибудинкової території житлових будинків тобто земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок та правові засади щодо використання земельних ділянок під багатоквартирними житловими будинками.

Суд бере до уваги, що 14 травня 2015 року Верховна Рада України ухвалила Закон № 417, яким, серед іншого, відредагувала ст. 42 Земельного Кодексу України і нова редакцію цієї статті прямо вказує, що земельні ділянки прибудинкових територій надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками і будь-яких виключень стосовно інших підстав передачі в користування таких земельних ділянок не наводиться в зазначеній нормі Закону.

Оскільки доведеним є факт і це не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 , що остання не являється власником квартири в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 чи іншої нерухомості на прибудинковій території, то остання не має права не лише будувати будь-які господарські споруди на прибудинковій території вказаного будинку у власних цілях, але і отримувати дозвіл на виділення їй земельної ділянки для таких цілей.

В той час, коли третя сторона по справі Хорольська міська рада приймала рішення № 366 від 29.09.2014 року вказана норма ЗК України діяла в іншій редакції, але і на той час її зміст зводився до подібного висновку земельні ділянки надавались лише для обслуговування багатоквартирного житлового будинку. З урахуванням, що на теперішній час діє наведена редакція статті 42 ЗК України, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 , повністю з нею узгоджуються і підлягають задоволенню.

Суд бере до уваги приписи статті 19 Конституції України, яка констатує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням положень статті 12 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року № 2780-Х11 (надалі Закон6 2780), де визначена компетенція сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території по затвердженню відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій, то третя сторона по справі ці вимоги не виконала, що потягло за собою вказаний судовий спір, оскільки самочинне будівництво відповідачкою ОСОБА_2 дійсно суперечить вищенаведеним нормам діючого законодавства та підзаконних нормативно-правових актів.

На підставі викладеного, враховуючи, що під час розгляду справи в суді знайшли своє підтвердження дані, що господарська споруда (сарай) зведена на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 самочинно особисто відповідачкою ОСОБА_2 в період вересня-жовтня 2014 року з порушенням існуючих будівельних, санітарних та протипожежних норм; без наявності дозвільних документів на будівництво та введення в експлуатацію вказаної господарської споруди, існування якої порушує права позивачки ОСОБА_1 і суспільні інтереси інших жителів вказаного багатоквартирного житлового будинку; зведена вказана господарська споруда без згоди інших співвласників квартир в зазначеному житловому будинку; без відведення на її будівництво земельної ділянки в рамках чинного законодавства; її знесення, як самочинної споруди, випливає з наведених норм діючого законодавства, а тому,суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю.

Заява відповідачки ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає з таких підстав.

За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови.

При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом зобов`язання відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Дані висновки суду повністю спростовують позицію відповідачки ОСОБА_2 ,викладену у заяві про застосування строку позовної давності та збігаються з позицією Верховного суду висловленою в постанові від 08.07.2020 року по справі № 686/16196/15-ц.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 1-14, 76-81, 141, 209-211, 213, 216, 221, 228, 229, 235, 240-242, 258, 259,263-265,268, 354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Хорольська міська рада Полтавської області про примусове знесення самовільно збудованої споруди, задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_2 знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду (сарай) на прибудинковій території по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 , що проживає за адресою, АДРЕСА_2 , іпн НОМЕР_1 ,

Представник позивача адвокат Козленко Олексій Миколайович, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Котляревського,6,

Відповідач ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , іпн НОМЕР_2 ,

Представник відповідача ОСОБА_4 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа - Хорольська міська рада Полтавської області, що знаходиться за адресою, м.Хорол Полтавської області,вул. Незалежності, 37,

Представник третьої особи Хорольської міської ради Полтавської області Бибик Віталій Віталійович, що знаходиться за адресою, м.Хорол Полтавської області,вул. Незалежності, 37.

Повний текст судового рішення складено 04.11.2020 року.

Суддя: Н.С.Миркушіна