Справа № 342/644/19
Провадження № 22-ц/4808/1206/20
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Городенківського районного суду від 11 вересня 2019 року під головуванням судді Гайдича Р.М. у м. Городенка,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу.

Позов обґрунтований тим, що між АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідчений полісом № АК/8505158, у відповідності до умов якого цивільно-правова відповідальність водіїв автомобіля Вольво, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП», на умовах, визначених спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У м. Мелітополь 24.08.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого автомобіля Вольво, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач, та автомобіля ДЕУ, д.н.з. НОМЕР_2 .

Згідно постанови Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2018 відповідача визнано винним у спричиненні вищезазначеної ДТП.

З метою відшкодування понесених збитків, пов`язаних із пошкодженням автомобіля ДЕУ, д.н.з. НОМЕР_2 , власник даного транспортного засобу звернувся до товариства із заявою про виплату страхового відшкодування на підставі страхового полісу та вимог закону.

На виконання вимог закону та зобов`язань за полісом товариство виплатило страхове відшкодування у розмірі 17 798,23 грн.

Всупереч визначеного ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку водія повідомити страховика про настання ДТП у триденний строк, відповідач не надав страховику своєчасно таке письмове повідомлення.

Посилаючись на грубе нехтування відповідачем обов`язками під час користування джерелом підвищеної небезпеки, останній повинен понести відповідальність в розмірі сплаченого страхового відшкодування. Він також проігнорував майнову претензію позивача із пропозицією в порядку регресу добровільно відшкодувати понесені матеріальні збитки. В суді позивач просив відповідно до вимог ст. 38 Закону у порядку регресу стягнути з відповідача на його користь виплачене страхове відшкодування у розмірі 17 798,23 грн та витрати по оплаті судового збору.

Заочним рішенням Городенківського районного суду від 11 вересня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 17 798,23 грн та 1 921 грн судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував того, що потерпіла, яка є власником пошкодженого в ДТП автомобіля, 27.08.2018 звернулася до АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» із повідомленням про ДТП, яке зареєстровано страховою за № 3674, тобто на третій день після самого ДТП, що дало можливість страховій компанії здійснити перевірку обставин ДТП, встановити, що подія є страховим випадком, скласти звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди й виплатити потерпілій особі розмір страхового відшкодування, що не свідчить про здійснення страховою компанією необґрунтованих виплат.

Також, одразу після настання ДТП, він телефоном повідомив страховика про настання страхового випадку, спілкувався з менеджером та надав всю необхідну інформацію, оскільки маючи застраховану цивільну відповідальність, сам зацікавлений, щоб страховик здійснив страхове відшкодування. Однак, з невідомої йому причини, інформація щодо його звернення у страховика відсутня.

При цьому, розмір виплаченого потерпілій особі страхового відшкодування був в межах ліміту відповідальності згідно полісу № АК/850158.

Суд першої інстанції з порушенням чинних норм права дійшов хибного висновку, що факт неповідомлення відповідачем страховика про страховий випадок протягом трьох днів після ДТП є підставою для стягнення з нього в порядку регресу суми сплаченого страхового відшкодування, а також не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Вказує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки тому, що полісом № АК/850158 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не закріплено обов`язку страхувальника повідомляти у триденний строк про настання ДТП, а зазначення на зворотній стороні договору витягів із Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може свідчити про досягнення сторонами згоди щодо включення таких положень до умов договору. При цьому, при дослідженні доказів, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що поліс № АК/850158, який знаходиться в матеріалах справи, не підписаний жодною із сторін, а отже не має юридичної сили.

Згідно встановлених судом обставин позивача було повідомлено про ДТП потерпілою особою, що дозволило страховику переконатися в тому, що подія є страховим випадком, здійснити перевірку обставин ДТП та визначити розмір заподіяної потеплій особі шкоди, що не свідчить про здійснення ним необґрунтованих виплат, а відтак заподіяння страховику шкоди. Оскільки факт настання страхового випадку ним не оспорюється, позивач добровільно сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, а обов`язок учасників ДТП щодо вжиття заходів для невідкладного повідомлення страховика про настання такої пригоди установлений законом для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами та запобігти необґрунтованим виплатам, тому сам по собі факт неповідомлення ним страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для стягнення в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування.

Крім того він не погоджується з ухвалою суду від 09.09.2020, якою залишено без задоволення його заяву про перегляд заочного рішення від 11.09.2019, оскільки починаючи з 2010 року та до теперішнього часу він проживає в іншій області, а тому на період розгляду справи в суді першої інстанції йому не було відомо про існування даної справи.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також вирішити питання щодо розподілу понесених ним судових витрат.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

На електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Божеску Галини Володимирівни про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її на лікуванні, до якого не долучено будь-яких підтверджуючих документів.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8505158 між позивачем та ОСОБА_2 , власником автомобіля VOLVO FH, державний номерний знак НОМЕР_1 , 05.06.2018 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, термін дії з 06.06.2018 по 05.06.2019 включно (т. 1 а.с. 15).

Згідно полісу страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Постановою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2018 року, яка набрала законної сили 08 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн (т. 1 а.с. 13-14).

Зі змісту вказаної постанови суду вбачається, що ОСОБА_1 24.08.2018 о 18 год 35 хв по вул. І.Алексєєва в м. Мелітополь, керуючи автомобілем VOLVO FH, д.н.з. НОМЕР_1 , з причепом INTER CARS, д.н.з НОМЕР_3 , не надав дороги транспортному засобу, який рухався у зустрічному напрямку прямо, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем DAEWOО LANOS, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 . В результаті ДТП постраждалих осіб немає, автомобілі пошкоджено, завдано матеріальні збитки. Своїми діями гр. ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 16.13 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Потерпіла ОСОБА_4 , яка відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 є власником автомобіля DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_2 . (т. 1 а.с. 12), звернулася 05.11.2018 із заявою до АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» про виплату їй страхового відшкодування за шкоду, заподіяну автомобілю DAEWOO LANOS НОМЕР_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24.08.2018 в м. Мелітополь на вул. І.Алексєєва, винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_1 згідно постанови Городенківського районного суду від 08.10.2018; цивільно-правова відповідальність якого застрахована в АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП», поліс АК № 8505158 (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до страхового акта № 405-1062/18 від 09.11.2018 дорожньо-транспортна пригода визнана страховим випадком, визначено розмір страхового відшкодування в сумі 17 798, 23 грн. та вказано, що винною особою, до якої може бути пред`явлено регресний позов є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 5).

З вказаногострахового акта вбачається, що з повідомленням про страховий випадок страхувальник до страховика не звертався, а потерпіла особа звернулася 27.08.2018, номер повідомлення № 3674.

Згідно копії аварійного сертифіката № 82/10/18 про оцінку вартості відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного 26.10.2018 року ФОП ОСОБА_5 , аварійний комісар ОСОБА_6 , вартість відновлювального ремонту КТЗ DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження під час ДТП, з урахуванням його фізичного зносу на замінні складники КТЗ складає 28 763,33 грн (т.1 а.с. 16).

Позивачем та ОСОБА_4 09.11.2018 укладено договір про врегулювання страхового випадку № 0658/18, відповідно до якого сторони дійшли згоди, що по заявленому страховому випадку згідно повідомлення про випадок вх. № 3674 від 27.08.18, розмір завданого ОСОБА_4 матеріального збитку становить 17 798,23 грн (п. 1.2 договору) (т.1 а.с. 43).

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору з моменту виплати позивачем страхового відшкодування ОСОБА_4 в розмірі встановленому п. 2.2.1 цього договору, ОСОБА_4 за заявленим страховим випадком згідно повідомлення про випадок вх. № 3674 від 27.08.18, що є предметом цього договору, майнових та інших претензій до позивача мати не буде.

На підставі страхового акта № 405-1062/18 від 09.11.2018 та відповідно до п. 2.2.1 договору про врегулювання страхового випадку № 0658/18 позивачем 09.11.2018 перераховано потерпілій ОСОБА_4 кошти у сумі 17 798,23 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 1996 від 09.11.2018 (т.1 а.с. 6).

Позивачем 22.12.2018 на адресу відповідача направлено вимогу про відшкодування в порядку регресу збитків, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 17 798,23 грн (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Згідно підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Закон № 1961-IV передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону № 1961-IV розширено перелік обов`язків учасників ДТП, у зв`язку з чим обов`язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП передбачений у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак зазначені зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов`язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Зазначеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Такий правовий висновок виклав Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та Верховний Суд у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 463/5839/16-ц, провадження № 61-3172св18, не встановив підстав для відступу від таких висновків.

Також у вищезазначеній постанові Верховний Суд виклав висновок, що дотримання або недотримання особою, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, положень Закону № 1961-IV щодо обов`язкового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для перевірки страховиком обставин ДТП та обґрунтованості страхових виплат. Водночас лише недотримання цих положень особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, не може виступати самостійною вимогою для задоволення регресної вимоги у судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування, а у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звернувся до позивача у встановленому ст. 33 Закону № 1961-IV порядку та строки із заявою про настання страхового випадку.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

Таким чином, лише факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних правилах про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях.

Крім того, судом першої інстанції не було встановлено та позивачем не доведено, що відсутність письмового повідомлення ОСОБА_1 про ДТП призвело до необґрунтованих виплат.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що в цій справі судове рішення постановлене з порушенням вимог матеріального і процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з вищенаведених мотивів.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 зазначеної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні розміру компенсації витрат відповідача на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з таких підстав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Божеску Г.В., долучені до матеріалів справи квитанція та акт приймання-здачі виконаних робіт є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Таким чином, слід стягнути з позивача на користь відповідача 2 800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Також з позивача підлягає до стягнення на користь відповідача 2 881,50 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Городенківського районного суду від 11 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» (, вул. Бастіонна, 5/13, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_2 ) 2 881,50 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну грн 50 коп.) грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги та 2 800 (дві тисячі вісімсот грн 00 коп.) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський