Постанова

Іменем України

04 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 552/11847/14-ц

провадження № 61-1768св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБК) в Одеській області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, приведення об`єкта у первісний стан та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що з листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 травня 2014 року № 01-11/899(2) міській раді стало відомо про здійснення самовільної реконструкції нежитлового підсобного приміщення, яке є частиною квартири АДРЕСА_1 .

Було встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без подання правовстановлюючих, дозвільних документів виконали роботи з реконструкції нежитлового приміщення площею 15,3 кв. м, яке є частиною вказаної квартири зі збільшенням площі забудови до 70 кв. м, (здійснено добудову до підсобного приміщення, у результаті якої площа першого поверху складає 35 кв. м, а також здійснено надбудову другого поверху, площею 35 кв. м). Отже, загальна площа вказаного підсобного приміщення після реконструкції збільшилась до 70 кв. м, чим значно погіршила житлово-побутові умови мешканців та технічний стан будинку.

Комунальним підприємством (далі - КП) «ЖКС «Порто-Франківський» було винесено приписи від 15 квітня 2014 року та 24 квітня 2014 року з вимогою зупинити ремонтно-будівельні роботи з реконструкції зазначеного нежитлового підсобного приміщення з улаштування прибудови та надати проектно-дозвільну документацію, проте зазначені у приписах вимоги виконані не були.

06 березня 2014 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 258 «Про приведення самовільно реконструйованого нежитлового приміщення, розташованого на території двору житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у первісний стан», яке в добровільному порядку відповідачами не виконано.

Як стало відомо в подальшому, будівельні роботи за вказаною адресою виконувались відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення з об`єднанням під квартиру та виділом в окрему одиницю без зміни цільового призначення, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Одеській області 03 квітня 2014 року № ОД 08 .

Однак, у подальшому, було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт та було скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Підставою скасування вищезазначеної декларації стало проведення Інспекцією ДАБК в Одеській області позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , якою було встановлено, що замовниками будівництва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наведено недостовірні дані в зареєстрованій декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 22 квітня 2014 року № ОД 5, що є порушенням частини десятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2014 року серія та номер: 3783, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , остання є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, договір-продажу від 21 липня 2014 року не міг бути укладений, оскільки предмет договору не перебував у власності продавця.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, Одеська міська рада просила суд: визнати незаконним та скасувати свідоцтво від 29 травня 2014 року, індексний номер 22349816, про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договіркупівлі-продажу від 21 липня 2014 року, серія та номер 3783, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 власними силами і за рахунок власних коштів привести у первісний стан реконструйоване нежитлове підсобне приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 у відповідності до технічної документації; зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку шляхом знесення самочинно добудованої прибудови до нежитлового підсобного приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року позов Одеської міської ради задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво від 29 травня 2014 року індексний номер: 22349816 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 21 липня 2014 року серія та номер: 3783, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки підстава видачі свідоцтва від 29 травня 2014 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме декларація про готовність об`єкту до експлуатації від 22 квітня 2014 року № ОД 5, скасована, тому слід визнати незаконним та скасувати вказане свідоцтво про право власності. А, оскільки свідоцтво від 29 травня 2014 року є незаконним, тому слід визнати недійсним укладений на його підставі договір купівлі-продажу від 21 липня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради у частині щодо приведення об`єкта у первісний стан та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів можливості приведення реконструйованого приміщення у первісний стан без пошкодження приміщення, яке існувало до проведеної реконструкції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог про приведення об`єкту у первісний стан та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким задоволено позовні вимоги Одеської міської ради та зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити самовільно зайнятуземельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої добудови до нежитлового підсобного приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1

В іншій частині рішення залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок районного суду про можливість пошкодження приміщення є довільним та необґрунтованим, непідтвердженим жодним належним, допустимим та достовірним доказом. Крім того, приміщення, яке існувало до проведеної реконструкції- туалет загального користування, знесене відповідачами, тобто, його більше не існує як матеріального об`єкта, тому його неможливо пошкодити. У позові йшлося про те, що відповідачі мають знести незаконно споруджену двоповерхову будівлю та відновити туалет, яким користувалися мешканці будинку АДРЕСА_1 , у квартирах яких відсутній санітарний вузол.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково відкрили провадження у цій справі та розглянули її, оскільки цей спір є публічно-правовим та повинен вирішуватися адміністративними судами за правилами КАС України.

Також вказує, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не повідомили її належним чином про розгляд справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2020 року Одеська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що посилання заявника на непідвідомчість цього спору судам загальної юрисдикції, є помилковим, тому просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року у складі судді Сердюка В. В. відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 вересня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 15 березня 2013 року 350/1000 частин квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у рівних частках. 350/1000 частин складає 62,01 кв. м загальної площі квартири та підсобне приміщення 15,3 кв. м.

Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт з реконструкції частини квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення з об`єднанням під квартиру та виділом в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Одеській області 03 квітня 2014 року № ОД 08 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було проведено відповідну реконструкцію.

Інспекцією ДАБК в Одеській області 22 квітня 2014 року № ОД 50 було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації з реконструкції частини 350/1000 квартири та нежитлового приміщення з об`єднанням під квартиру та виділом в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів за адресою: АДРЕСА_1 .

Після проведення реконструкції було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29 травня 2014 року індексний номер: 22349816 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частині.

Згідно з листів Інспекції ДАБК в Одеській області від 19 червня 2014 року № 01/11-6894 та від 02 липня 2014 року № 01/11-7 554 Інспекцією відповідно до наказу від 16 червня 2014 року № 69 «СК» скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 03 квітня 2014 року № ОД 08 , оскільки замовниками будівництва: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наведено недостовірні дані в зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 03 квітня 2014 року № ОД 08 .

Наказом Інспекції ДАБК в Одеській області від 25 липня 2014 року № 93 «СК» «Про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта» було скасовано реєстрацію декларації від 22 квітня 2014 року № ОД 50 про готовність об`єкта до експлуатації з реконструкції частини 350/1000 квартири та нежитлового приміщення з об`єднанням під квартиру та виділом в окрему одиницю без зміни геометричних розмірів за адресою: АДРЕСА_1 .

06 травня 2014 року Приморською районною адміністрацією було прийнято Розпорядження № 258 «Про приведення самовільно реконструйованого не житлового підсобного приміщення, розташованого на території двору житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в первнний стан».

З огляду на інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2014 року номер 3783, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є. С. та укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Справою адміністративної юрисдикції, відповідно до частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За пунктом 5 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічна норма закріплена у статті 14 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування».

Відповідно до статті 7 цього Закону державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до Положення № 977 повноваженнями районної адміністрації у сфері будівництва, зокрема, є розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом щодо фактів самочинного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо) порядку.

Згідно з пунктом 3.1 Положення № 835 розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

За пунктом 5 «Наслідки самочинного будівництва» Положення № 835 міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з таких рішень: про передачу матеріалів до суду в разі істотного відхилення будівництва від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або істотного порушення будівельних норм і правил з відповідним позовом про зобов`язання проведення особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відповідної перебудови (підпункт 5.1.1); про передачу матеріалів до суду щодо визнання за територіальною громадою міста права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності, якщо це не порушує права інших осіб (підпункт 5.1.2); про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти (підпункт 5.1.3); про погодження самочинного будівництва - за наявності позитивних висновків, документів і матеріалів, обумовлених у пунктах 4.3, 4.6, 4.8 цього Положення та договору про погодження самочинного будівництва (підпункт 5.1.4).

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Водночас частиною сьомою цієї ж статті визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У справі, що переглядається, Одеська міська рада звернулася до суду з позовними вимогами, у тому числі, про зобов`язання відповідачів знести самочинно добудовану прибудову до нежитлового підсобного приміщення, у зв`язку з невиконанням у добровільному порядку розпорядження Приморської районної адміністрації від 06 травня 2014 року № 258 «Про приведення самовільно реконструйованого не житлового підсобного приміщення, розташованого на території двору житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в первнний стан», тобто, реалізуючи у спірних правовідносинах надані їй владні управлінські функції.

Отже, спірні правовідносини в цій справі в указаній частині обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже, і публічно-правову природу таких правовідносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального та процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 та 11 квітня 2018 року у справах № 14-48цс18 та № 11-96апп18 і від 15 та 30 травня 2018 року у справах № 11-346апп18 та № 14-92цс18.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 квітня 2019 року у справі № 914/2584/17 (провадження № 12-259гс18) дійшла висновку, що такий спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування. Справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про демонтаж самочинно збудованого об`єкта, відповідно до наведеного вище припису закону належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суди попередніх інстанцій наведених обставин та норм права не врахували, розглянувши вказані позовні вимоги Одеської міської ради за правилами ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині позовних вимог Одеської міської ради про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 власними силами і за рахунок власних коштів привести у первісний стан реконструйоване нежитлове підсобне приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 у відповідності до технічної документації; зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку шляхом знесення самочинно добудованої прибудови до нежитлового підсобного приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 , із закриттям провадження у справі в цій частині, оскільки вказані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) вказано, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».

Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Оскільки Верховний Суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України вирішив закрити провадження у справі в указаній частині, то відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-ІХ роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що всі позовні вимоги Одеської міської ради не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги про визнання незаконним та скасування свідоцтва від 29 травня 2014 року про право власності на квартиру та визнання недійсним договорукупівлі-продажу від 21 липня 2014 року не є публічно-правовими та стосуються особистих приватних прав фізичних осіб, тобто є цивільними правовідносинами.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судових рішень відповідно до положень статті 411 ЦПК України, а саме те, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не повідомили її належним чином про розгляд справи, є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Як судом першої інстанції, так й апеляційним судом ОСОБА_4 надсилалися повістки-повідомлення про дату, місце та час судових засідань 05 лютого 2018 року та 18 грудня 2019 року, відповідно, кур`єрською службою доставки з повідомленням, проте, кожного разу ОСОБА_4 відмовлялася отримувати судові повістки, про що уповноваженими особами цієї служби було зроблено відповідні помітки на зворотних повідомленнях (том 2, а. с. 189; том 3, а. с.193).

Відповідно до частини дев`ятої статті 130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права у вказаній частині, касаційна скарга ОСОБА_4 не містить.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані судові рішення в указаній частині без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 власними силами і за рахунок власних коштів привести у первісний стан реконструйоване нежитлове підсобне приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 у відповідності до технічної документації та зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку шляхом знесення самочинно добудованої прибудови до нежитлового підсобного приміщення, яке є частиною загальної площі квартири АДРЕСА_1 , скасувати.

Провадження у справі в указаній частині закрити.

Роз`яснити, що спір в указаній частині підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк