КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

встановив:

У листопаді 2017 року позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивували тим, що їм на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідачка вселилась без їх згоди, ніколи не була членом їх сім`ї, проживає в будинку без будь-яких правових підстав, користується їх майном, не несе жодних витрат на утримання цього майна.

На даний час утворились значні борги, які ОСОБА_3 відмовляється погашати, а їх матеріальне забезпечення не дозволяє сплатити цю заборгованість.

Також, ОСОБА_3 не допускає її до житлового будинку, змінила замки, постійно чинить перешкоди, вчиняє сварки, бійки, принижує їх честь та гідність.

Такі дії відповідача порушують їх права власників житлового будинку.

Вказали, що відповідачка часто вживає спиртні напої, займається виготовленням самогону, немає стабільного доходу, веде загрозливий спосіб життя, погрожує їм розправою, руйнує будинок та погрожує спалити його.

У добровільному порядку виселитись з житлового будинку не бажає, систематично порушує правила співжиття, тому на підставі ст.116 ЖК відповідачка має бути виселена з житлового будинку.

Просили суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вищевказаного житлового будинку без надання іншого житла.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що в матеріалах справи не містяться жодних доказів, що свідчать про ступінь родинної приналежності ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачами надано до матеріалів справи докази у вигляді актів Крюківщинської сільської ради, що свідчать про вчинення перешкод з боку відповідача щодо користування та розпорядження своєю власністю.

Зазначає, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали всі необхідні докази, що свідчать про вчинення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, в тому числі за вимогами чинного законодавства, при цьому судом першої інстанції не прийнято до уваги та не надано належної оцінки жодному наданому доказу.

Просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного Київської області від 27 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 - Ѕ частина та ОСОБА_2 - Ѕ частин.

Відповідач по справі не є членом сім`ї наймача, є колишнім членом сім`ї наймача.

Так, ОСОБА_3 вселилась в частину спірного житлового будинку, та проживала там разом з сином позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , з яким мають спільного сина ОСОБА_5 .

Матеріали справи не містять доказів того, що при вселенні співвласники житлового будинку мали будь-які заперечення на їх вселення та проживання протягом тривалого часу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Після його смерті відповідач продовжила проживати в частині будинку.

Протягом тривалого часу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались напружені відносини, постійно виникають конфлікти щодо користування відповідачем будинком.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не самоправно вселився в спірне житлове приміщення, а займає його на законних підставах.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми цивільного законодавства, можна дійти висновку, що власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у разі порушення такого права третіми особами.

Відповідно до вимог ч.4 ст.156, ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням.

Стаття 47,48 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

За правилами ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя.

Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст.157,116 ЖК України, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

На підтвердження своїх позовних вимоги щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття, ОСОБА_1 надала суду численні звернення до поліції, які не підтверджують факт порушення правил співжиття зі сторони ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні підстави передбачені ст.116 ЖК України для виселення відповідача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана