Справа № 545/1687/19
Провадження № 2/545/57/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2020 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді Стрюк Л.І.

з участю секретаря Артеменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів, який обґрунтовується тим, що він 17.07.2016 року згідно «Відомості на отримання коштів за продаж власної земельної ділянки на території Супрунівської сільської ради» передав відповідачу грошові кошти в сумі 40000 гривень як плату за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який мав бути укладений між сторонами в майбутньому, а саме на протязі місяця. У зв`язку з тим, що зазначений договір з вини відповідача укладено не було, а грошові кошти йому не повернуті, просив стягнути на його користь кошти в розмірі 40000 грн. , які отримані відповідачем без достатніх правових підстав, посилаючись на ст. 1212 ЦК України.

Відповідач подала відзив на позов, у якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки між нею та позивачем виникли зобов`язальні правовідносини. Вказала , що грошові кошти в розмірі 40000 грн. від позивача отримала в травні - червні 2014 року як авансовий платіж, який виконував функцію попередньої оплати за продаж належної їй на праві власності земельної ділянки. Проте надалі передумала продавати належну їй земельну ділянку, про що повідомила позивача. Оскільки позивач до 2019 року користуватися земельною ділянкою, тому отримані кошти вважала орендною платою. Позивач у відомості невірно зазначив рік отримання нею коштів - 2016, які фактично були отримані нею у травні - червні 2014 року, тому цей доказ є неналежним та недопустимим. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із позовом, тому просила відмовити у позові і з цих підстав.

Позивач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, попередньо представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, попередньо представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі розпорядження голови Полтавської РДА від 22.11.2011 № 1147, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,9000 га кадастровий номер :00:020:0020, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Полтавського району та області (за межами населеного пункту ) (а.с.99-100).

Навесні 2014 року сторони по справі усно домовились про укладення договору купівлі- продажу належної відповідачеві на праві власності вищевказаної земельної ділянки, у зв`язку з чим у травні 2014 року позивач передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 40000 грн. у рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу земельної ділянки, що підтверджується «Відомістю на отримання коштів за продаж власної земельної ділянки на території Супрунівської сільської ради» та не заперечується відповідачем( а.с.3). Проте в обумовлений сторонами строк договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був через відмову відповідача. Факт отримання грошових коштів в рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу обома сторонами не заперечується. Разом з тим, суд оцінює критично твердження позивача щодо передачі коштів відповідачу 17.07.2016 року з огляду на те, що допитані судом свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що домовленість про відчуження земельних ділянок відбулася у 2014 році, а безпосередньо укладення договорів купівлі-продажу відбулося дещо пізніше - у 2014-2015 рр. Факт нотаріального посвідчення у 2015 році договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , підтвердив і представник позивача у судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку ( квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а лише існувала усна домовленість про укладення такого договору в майбутньому, суд вважає, що грошові кошти у розмірі 40000 грн., які позивач передав відповідачу згідно з «Відомістю на отримання коштів за продаж власної земельної ділянки на території Супрунівської сільської ради», були передані саме як аванс.

Таким чином, встановлені судом факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

Так , загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереження майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої особа , яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11,600,601, 604- 607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 24.09.2014 р. №6-122цс14 зробив правовий висновок, зазначивши, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таким чином, норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, виключає можливість задоволення позову в порядку статті 1212 ЦК України. У такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Встановлені судом факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неналежним способом захисту його порушеного права.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,259,263-265,352 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Полтавський районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошенняшляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 09.11.2020 року.

Суддя: Л. І. Стрюк