Дата документу 21.10.2020 Справа № 554/6083/20
Провадження № 2/554/1881/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кучеренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

УСТАНОВИВ:

07.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, відповідно до якого прохав суд визнати його дочку, ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він є власником вказаної квартири. Дочка значиться зареєстрованою, однак фактично не проживає та користується квартирою понад 5 останніх років. Оскільки він із дочкою не підтримує зв`язку, місце її фактичного проживання та контактні телефони йому не відомі, вирішити питання зняття з реєстрації неможливо у позасудовому порядку, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.07.2020 відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

21.10.2020 адвокат Бибик В.А. в інтересах позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав

17.08.2020 на електронну адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приймає визнання відповідачем позову і приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 (частка 1 ціла) на підставі договору купівлі-продажу №3541 від 02.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П., що підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно з довідкою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № 917 від 02.07.2020 за вказаною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є дочкою позивача (дата реєстрації - з 09.07.2005).

Актом про не проживання від 01.07.2020, підписаного користувачами суміжних квартир, підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою фактично не проживає і не з`являється понад останні п`ять років.

Відповідач позовні вимоги визнала та не заперечувала проти визнання її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Ураховуючи встановлені судом обставини, вбачається, що відповідачі (онук та невістка) не є членами сім`ї позивача, разом із позивачем не проживають та спільного господарства з ним не ведуть за адресою реєстрації.

Реєстрація відповідачів чинить перешкоди позивачу, як власнику, у користуванні нерухомим майном, а саме позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які розраховуються на кількість зареєстрованих осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

Таким чином, суд, з урахуванням визнання позовних вимог відповідачами, яке прийнято судом, та не суперечить інтересам жодних осіб, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Враховуючи визнання відповідачем позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого при зверненні до суду судового збору.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29, 317, 319, 321, 391, ч. 2 ст. 405, ЦК України, ст. ст. 150, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 2-5, 10, 76-89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) такою, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 09.02.1998 р, адреса реєстрації АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 03.06.2003, адреса реєстрації АДРЕСА_1 ).

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.О. Материнко