Справа № 190/669/20
Провадження №2/190/381/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 листопада 2020 року м.П"ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ОСОБА_2 є її чоловіком, ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер. За життя померлому ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею у довічному успадковуваному володінні перебувала земельна ділянка площею 30 га, яка була йому надана на підставі рішення 9-ї сесії районної ради народних депутатів П`ятихатського району Дніпропетровської області України від 28 квітня 1992 року та на підставі Державного акту на право постійного користування землею у постійному користуванні перебувала земельна ділянка площею 20 га, яка виділена відповідно до рішення П`ятихатської районної ради народних депутатів П`ятихатського району Дніпропетровської області за № 53. З питанням отримання свідоцтва про право на спадшину за законом, на зазначені земельні ділянки, після смерті чоловіка, звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори проте отримала відмову, з посиланням на те, що спірні земельні ділянки не належали померлому на праві власності, а тому підстави для їх успадкування відсутні.

У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку пощею 50 га для ведення селянського фермерського господарства на території Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 31.07.1992 року та Державного акту на право постійного користування землею вд 14.10.1997 року в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

31.08.2020 року позивачем ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, згідно якої остання просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку площею 30 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серія ДН № 000012 від 31.07.1992 року, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.221-222 Т.1/.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від представника позивача ОСОБА_3 надійшла до суду заява з проханням справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві/а.с.46-47 Т.2/.

Відповідач Лихівська селищна рада П`ятихатського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили/а.с.45 Т.1/.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до суду свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду письмові пояснення, згідно яких просили їх виключити зі складу учасників справи, посилачись на те, що Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності, а розпорядження іншими землями на органи Держгеокадастру не покладається. Крім того, зазначили, що матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_2 скористався правом на оформлення права власності або землекористування на земельну ділянку, що йому була надана на праві довічного успадковуваного володіння, в порядку визначеному Земельним кодексом України, який набрав чинності до 01 січня 2002 року/а.с.118-119, 246-247 Т.1/.

Таким чином, оскільки представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористались правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

27 травня 2008 року в с. Іванків Бориспільського району Київської області померСелецький ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть/а.с.21 Т. 1/.

За життя ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею у довічному успадковуваному володінні перебувала земельна ділянка площею 30 га, яка була йому надана на підставі рішення 9-ї сесії районної ради народних депутатів П`ятихатського району Дніпропетровської області України від 28 квітня 1992 року/а.с.12 Т.1, а.с.4-6 Т.2/ та на підставі Державного акту на право постійного користування землею у постійному користуванні перебувала земельна ділянка площею 20 га, яка виділена відповідно до рішення П`ятихатської районної ради народних депутатів П`ятихатського району Дніпропетровської області за № 53/20/а.с.15 Т.1, а.с.7 Т.2/.

23.09.2008 року позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 та 19.06.2020 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з статутного фонду Селеняського (фермерського) господарства «Струмок» с. Миронівка П`ятихатського району Дніпропетровської області/а.с.204 Т.1/.

Проте, постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори позивачці ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 у вигляді права довічного успадковуваного володіння землею для фермерського господарства, площею 30 га на території Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області відомлено, з посиланням на те, що вказана земельна ділянка не належить на праві власності померлому/а.с.206 Т.1, а.с.12 Т.2/

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Згідно статті 15-1 ЗК Українидо повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із статтею 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК Україниземлі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗКУкраїни передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.

Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд вважає, що право довічного успадковуваного володіння землею відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, внаслідок чого вимоги позивача є законними та обгрунтованими, узв`язку з чим і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1-12, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), в порядку спадкування за законом право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку площею 30 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Холодіївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серія ДН № 000012 від 31.07.1992 року, після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса