Справа № 419/2709/19
Провадження № 22-ц/810/600/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів Авалян Н.М., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання Лобанцева С.Ю.

представника третьої особи - Русіна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 червня 2020 року ухваленого судом у складі судді Мартинюка В. Б.

у справі про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, стягнення вартості частки у спільній частковій власності на нерухоме майно

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа - АТ "Державний ощадний банк України"

встановив:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила та остаточно просила суд, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та на Ѕ частину земельної ділянки № :26:013:0029, площею 0,15 га, розташованої по вказаній адресі; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки у майні, що належить їм на праві спільної часткової власності у розмірі 43 500 грн. 00 коп.; після отримання компенсації, припинити її право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1, та на Ѕ частину земельної ділянки № :26:013:0029, площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, третя особа АТ "Державний ощадний банк України" звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

За доводами апеляційної скарги, висновки суду суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку»; іпотекодавець не має права без письмової згоди іпотекодержателя вчиняти будь які дії, що можуть вплинути, як безпосередньо, так і опосередковано, як тепер, так і в майбутньому, на якісні показники предмета іпотеки, що передбачено п.3.5 3.6. договору іпотеки від 08.10.2013; розподіл спірного нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, порушує права банку, як іпотекодержателя, оскільки може відбутися зміна у складі іпотекодавця, який не є стороною договору іпотеки, кредитні зобов`язання залишаються не виконаними, спірне нерухоме майно продовжує перебувати в іпотеці банку, розподіл якого на частки без згоди іпотекодержателя неможливий, а банк такої згоди не надавав.

Позивачка правом на відзив не скористалася.

У відзиві відповідач посилається на те, що висновки суду про наявність законних підстав для задоволення позову у вказаній частині є помилковими, оскільки позивачкою не було доведено обставин, щодо її участі у придбанні спірного нерухомого майна, що є предметом іпотеки за договором від 08.10.2013 року, строк дії якого закінчується не пізніше 07.10.2033 року, і розпорядження цим майном без згоди банку неможливе, тому просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення і доводи представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини спірного нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.263ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд керувався вимогами ст.1,ч.5 ст.3,ст.23 Закону України «Про іпотеку» і дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки, що не порушує прав банку як іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи наступне.

З вересня 2007 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 04.10.2017 року на підставі рішення Новоайдарського районного суду Луганської області.

За договорами купівлі продажу від 08.10.2013 року відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Продаж будинку вчинено за 87 000 гривень, з яких 22 000 отримані продавцем в особі покупця. Решту ціни продажу житлового будинку, яка в сумі кредитних коштів, що будуть надані АТ «Ощадбанк» у розмірі 65 000 гривень.

На підставі вказаних договорів право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано на ім`я ОСОБА_2

08.10.2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит № 208_018 та іпотечний договір, за умовами яких банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 65 000 грн. на 240 місяців з терміном остаточного повернення не пізніше 07 жовтня 2033 року. Об`єкт нерухомості земельна ділянка кадастровий номер № :26:013:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,15 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок загальною площею 49,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Отже, перебування спірного нерухомого майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ "Державний ощадний банк України" як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №522/17048/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушено права АТ "Державний ощадний банк України" є безпідставними, оскільки після визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного будинку та земельної ділянки іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, рішення суду в оскаржуваній частині не порушує прав скаржника, тому апеляційна скарга АТ "Державний ощадний банк України" є необґрунтованою.

Посилання відповідача ОСОБА_2 у відзиві щодо незаконності ухваленого судом першої інстанції рішення про задоволення позову у вказаній вище частині, колегія суддів не приймає, оскільки відповідач не звертався з апеляційною скаргою.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 09 листопада 2020 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.М. Авалян

В.В. Кострицький