КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/376/19 Головуючий 1 інстанція - Котлярова І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/6387/2020 Доповідач 2 інстанція- Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року про закриття провадження по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профжилкомфорт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ТОВ «Профжилкомфорт» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. В обґрунтування позивач зазначив, що з 9 квітня 2015 року є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_1 та виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Відповідач згідно договору купівлі - продажу від 10.07.2015 року є власником квартири АДРЕСА_2 . ТОВ «Профжилкомфорт» належним чином надає житлово - комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте відповідач не несе витрат по сплаті за надані позивачем послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 8 016,54 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь, а також 55,45 грн. інфляційного збільшення та 20,05 грн. 3% річних. Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

10 лютого 2020 року, ТОВ «Профжилкомфорт» подало до суду заяву про закриття провадження у даній справі у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості за отримані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року прийнято відмову ТОВ «Профжилкомфорт» від позову та закрито провадження у справі за позовом ТОВ «Профжилкомфорт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Профжилкомфорт» судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати, витрати по справі покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву позивача, оскільки позивача не вказав як саме була погашена заборгованість (готівковим чи безготівковим розрахунком), оскільки нею жодних фінансових дій на користь позивач не здійснювалося. Вважає, що позивач ввів суд в оману надавши довідки, які і сам сформував. Суд не взяв до уваги те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження існування між сторонами цивільно - правових відносин, на підставі яких відповідач повинна була сплачувати за надані позивачем послуги. Суд, помилково, застосував ч.3 ст.142 ЦПК України, оскільки жодних вимог позивача апелянт не задовольнив, а отже на неї не може буи покладено обов`язку сплатити судовий збір за подачу Товариством позову до суду.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Профжилкомфорт» не скористалося.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закриваючи провадження у справі та стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач сплатив заборгованість перед позивачем після пред`явлення позову, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч.3 ст.142 ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, у грудні 2018 року ТОВ «Профжилкомфорт» звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території у розмірі 8 016,54 грн., 55,45 грн. інфляційного збільшення, 20,05 грн. 3% річних. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року цивільну справу за позовом ТОВ «Профжилкомфорт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території передано до Вишгородського районного суду Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

10.02.2020 року представник ТОВ «Профжилкомфорт» - адвокат Варченко І.В. подала до суду заяву, в порядку ст.206 ЦПК України, про відмову від позову шляхом закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу, інфляційного збільшення, 3% річних у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості за отримані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території у повному обсязі.

У заяві представник позивача посилається на те, що після звернення ТОВ «Профжилкомфорт» до суду та до вирішення справи по суті спору, відповідач у повному обсязі сплатила заборгованість за отримані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, тим самим виконала боргові зобов`язання перед позивачем.

Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Пунктома 4 частини 2 статті 255 ЦПК України також передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (ч.2ст.255 ЦПК України).

Згідно п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Статтею 142 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат у разі закриття провадження у справі.

Так, згідно з ч.3ст.142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

За змістом цієї статті, позивач, який не підтримує позовні вимоги, набуває право на відшкодування судових витрат в разі, коли він звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача, а відповідач після пред`явлення до нього позову задовольнив ці вимоги, тобто виконав вимоги позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість перед ТОВ «Профжилкомфорт» була погашена ОСОБА_1 вже після пред`явлення позову та після відкриття провадження у справі, тобто позивач не підтримує свої позовні вимоги внаслідок їх задоволення відповідачем.

Отже, оскільки подання заяви позивачем про закриття провадження у справі було зумовлено виконанням відповідачем своїх боргових зобов`язань, які були предметом позову, після відкриття провадження у справі судом, то судові витрати, про стягнення яких заявив позивач, підлягають стягненню із відповідача відповідно до положень ч.3ст.142 ЦПК України.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що судом неправомірно стягнуто з неї судовий збір за подачу позовної заяви, відхиляються колегією суддів, оскільки вони суперечать вищевказаним нормам закону.

Із поданого до суду відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач фактично погоджувалася із обов`язком оплачувати отримані від повідача послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, однак не погоджувалася із їхнім розміром.

Разом з тим, відповідних зустрічних позовних вимог до ТОВ «Профжилкомфорт» нею заявлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідачем було сплачено після відкриття провадження у справі та після вчинення судом ряду процесуальних дій. При цьому в судове засідання, призначене на 10 лютого 2020 року відповідач, будучи належним чином повідомленою, не з'явилася.

Представник позивача подав заяву про закриття провадження у справі, оскільки між сторонами був відсутній предмету спору, у зв`язку з погашенням заборгованості відповідачем перед позивачем у період після пред`явлення даного позову до суду, а саме 23.12.2019 року, згідно платіжного доручення на суму 9 730,74 грн. На підтвердження зазначеного позивачем було надано виписку із карткового рахунку відповідача №361 за період з травня 2015 року по грудень 2019 року.

Також, ТОВ «Профжилкомфорт» було надано суду довідку від 26.12.2019 року вих. №55 за підписом директора ТОВ «Профжилкомфорт» про відсутність у ОСОБА_1 станом на 26.12.2019 року заборгованості перед Товариством у зв`язку із її повним погашенням.

Таким чином, враховуючи вимоги ч. 3 ст.142 ЦПК України якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для повернення судового збору позивачу із Державного бюджету, та про наявність процесуальних підстав для стягнення судових витрат по сплаті судового збору із відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірір 1 762,00 грн, що підтверджується квитанцією №1261 від 28.12.2018 року.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності законних підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо сплати судового збору за подачу Товариством позову до суду є лише її припущеннями та не можуть вважатися належним доказом на підтвердження того, що на ОСОБА_1 не можуть бути покладені судові витрати.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, закриваючи провадження, не встановив факт чи було сплачено ОСОБА_1 заборованість за отримані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової територі,їколегія суддів оцінює критично, оскільки у суду не було підстав ставити під сумнів надані позивачем докази щодо відсутності у відповідача заборгованості перед Товариством. Також судом було враховано право позивача відмовитися від позову і така відмова була визнана судом.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції постановив ухвалуз додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для її скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалузалишити без змін.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк