КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдинийунікальний номер справи № 760/6784/15
Головуючийупершійінстанції - Кізюн Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Віктором Миколайовичем , на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: Солом`янський РВ ГУДМС України в місті Києві про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони з дружиною ОСОБА_4 зареєстровані та фактично проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ними у вказаній квартирі зареєстровані, проте фактично не проживають з 1999 року його донька ОСОБА_1 та онук ОСОБА_5 .

Зазначав, що останні фактично проживають у подарованій ним квартирі в м. Феодосія, АР Крим з 1999 року, а в квартирі де позивач є наймачем лише зареєстровані, особистих речей в цій квартирі відповідачі не мають, витрат по утриманню квартири, в якій зареєстровані, не несуть, не цікавляться нею, а отже втратили інтерес до спірної квартири, як до постійного місця проживання.

Позивач вважав, що з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 за власним бажанням змінила місце проживання та переїхала проживати разом з сином до власної квартири у м. Феодосія, а вони втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , так як значно більше шести місяців без поважних причин не користувались спірною квартирою. А тому просив суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та зняти відповідачів з реєстрації у вказаній квартирі. Судові витрати стягнути з відповідачів.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто частково, в рівних долях, з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Кравченко В.М. 23 вересня 2019 року подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року, яка ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року залишена без задоволення.

В подальшому, представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В.М. подав апеляційну скаргу на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року та просив його скасувати та постановити нове судове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на час розгляду справи не була приватизована, отже під час ухвалення рішення не відносилась до приватного житлового фонду в розумінні положень статті 4 ЖК України, а перебувала в статусі жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. А тому до участі у розгляді справи про позбавлення права користування житловим приміщення має бути залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, керуючу особу, якій передані повноваження щодо обслуговування та утримання житлового фонду комунальної власності.

Апелянт вважає, що документ, що міститься в матеріалах справи під назвою «Акт про відсутність за місцем реєстрації» не є таким актом, підписаний не уповноваженими на це посадовими особами, виходячи з наступного.

Вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд посилався на акт про відсутність за місцем реєстрації, як на доказ, який підтверджує факт не проживання відповідача за вказаною адресою протягом понад шість місяців, однак такий акт не відповідає вимогам до документів, створених у відповідності до правил здійснення діловодних процесів згідно з вимогами основних положень Єдиної державної системи діловодства, державних стандартів та рекомендацій щодо організації документального забезпечення, та по своїй інформаційній суті не є таким, що дає можливість зробити переконливий висновок про наявність або відсутність певного факту, та не може свідчити про доведеність такого факту.

Окрім того, зазначає, що відповідно до інформації на офіційному сайті Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації станом на 01 січня 2015 року багатоквартирний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 був закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». А КП «Чоколівське», що склало вказаний вище акт в переліку структурних підрозділів, на які покладено функції з утримання та експлуатації житлового фонду комунальної власності Солом`янського району, не міститься та судом не перевірялось питання наявності владних повноважень посадових осіб такого КП на засвідчення підписів фізичних осіб.

Вказує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було всебічно, повно та об`єктивно досліджено всі обставини справи, можливі причини, що мали місце або призводили до тимчасового не проживання в квартирі відповідачів.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - адвоката Матвєєвої О.А. відповідно до якого остання не погоджується із доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Позивач вказує, що законодавством не передбачено такого документа, як акт про відсутність за місцем реєстрації і не встановлює вимог до оформлення такого акту, проте такі акти стали найпоширенішими доказами у справах про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням й дана обставина була врахована при винесенні оскаржуваного рішення. Окрім того, за клопотанням позивача суд викликав та допитав осіб, що підписали акт та які надали показання стосовно не проживання відповідачів у спірній квартирі після 1999 року.

Вважає, що таким чином оскаржуване рішення ґрунтується, в першу чергу, на показах свідків, що є належним та допустимим доказом в розумінні чинного, на момент розгляду справи, процесуального законодавства, а не акті про відсутність за місцем реєстрації, як зазначає апелянт.

Разом з тим, у відзиві представник позивача піднімає питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що були понесені ОСОБА_4 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. А тому просила залишити заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта у справі, відповідача ОСОБА_1 , адвокат Кравченко В.М. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі в тому числі і щодо його довірителя, і щодо відповідача ОСОБА_5 , оскільки наданими позивачами доказами не підтверджено факту відсутності їх у вказаному житловому приміщенні.

Представник ОСОБА_5 , адвокат Щудла А.М. при апеляційному розгляді справи підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та просив її задовольнити. Вважає, що суд першої інстанції розглянувши вказану справу у порядку заочного провадження без належного повідомлення відповідачів неповно з`ясував обставини справи та ухвалив необґрунтоване рішення щодо його довірителя. Крім того, обставини, які викладені в рішенні, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_5 станом на 1999 рік, який на думку позивача є початком відсутності, був неповнолітнім і сам не був вправі визначати своє місце проживання і тому разом із батьками виїхав до м. Феодосія. Однак, в подальшому у 2013 році він повернувся до міста Києва, де проживав з позивачами у квартирі АДРЕСА_3 . Був постановлений на військовий облік у Солом`янському РВК м. Києва та поступив на навчання до Національного авіаційного університету, що розташований в місті Києві та навчався у ньому до вересня 2014 року. Однак, в подальшому у зв`язку з переїздом на навчання до міста Севастополя, АР Крим вимушений був тимчасово залишити вказане житло. Вважає, що відсутність ОСОБА_5 за місцем прописки в АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 2014 року є поважною причиною, а саме пов`язане з переїздом на навчання до іншого міста. Тому просив задовольнити подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу в повному обсягу.

ОСОБА_4 та її представник Матвеєва О.А. при апеляційному розгляді справи доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , визнали частково, лише в частині відповідача у справі ОСОБА_5 та дійсно погодилися, що ОСОБА_5 у період з 2013 по вересень 2014 року проживав у спірній квартирі та навчався у Національному авіаційному університеті, однак в подальшому він також переїхав проживати до Криму і станом на час розгляду справи також не проживав у спірній квартирі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів у справі, позивачку у справі ОСОБА_4 та представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , вважав доведеним факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі без поважних причин понад 6 місяців до дня звернення позивача до суду, а тому визнав вимоги такими, що є доведеними та відповідають ст.. 71, 72 ЖК УРСР.

Однак, погодитися із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 колегія суддів не може виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки, встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції квартира АДРЕСА_1 на час звернення позивача у справі ОСОБА_3 не була приватизована та була віднесена до державного житлового фондута нанеї поширювалися правові норми, визначені Главою 2 Житлового кодексу Української РСР.

Зокрема згідно до ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Як вбачається із матеріалів справи відповідачі у справі, будучи членами сім`ї наймача - позивача у справі, вселилися до вказаного житлового приміщення як члени сім`ї позивача та набули рівного з іншими членами сім`ї права користування спірним жилим приміщенням.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 жовтня 1999 року ОСОБА_3 уклав договір дарування за умовами якого подарував відповідачці у вказаній справі ОСОБА_1 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується копією вказаного договору (а.с.10 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 суд першої інстанції послався на те, що вказані вимоги про не проживання відповідачів протягом шести місяців, що передували зверненню позивача до суду із позовом, а саме за період з 01 жовтня 2014 року і до 02 квітня 2015 року підтверджується актом про відсутність за місцем реєстрації від 23 березня 2015 року та показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Не погоджуючись із вказаним висновком суду відповідачка ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не проживала у вказаній квартирі з поважних причин, оскільки позивач її ще в 1999 році примусового виселив із вказаної квартири. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачкою ОСОБА_1 до матеріалів апеляційної скарги не додано. Доказів щодо звернення відповідачки до суду чи до інших уповноважених органів щодо чинення позивачем їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 протягом 1999 року й до 02 квітня 2015 року суду не подано.

З урахування викладених обставин колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , зазначені висновки суду першої інстанції відповідають наданим позивачем доказам та рішення ухвалено з дотримання норма матеріального права - ст. 71 ЖК України.

Щодо висновку суду першої інстанції про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з не проживання в зазначеній квартирі більше шести місяців, то колегія суддів з даним висновком не погоджується.

Так, згідно до п.2 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як онук позивача, тобто як член його сім`ї, вселився до спірної квартири та був зареєстрований в ній 01 серпня 1996 року.

В подальшому в 1999 році разом із відповідачкою ОСОБА_1 переїхав проживати до м. Феодосія. Однак, з врахуванням його віку (три роки) він сам не визначав свого місця проживання і проживав за місцем проживання батьків.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи у 2013 році при досягненні відповідачем ОСОБА_5 17 річного віку він повернувся із АР Крим до міста Києва та був поставлений на військовий облік в Солом`янському РВК м.Києва за місце розташування квартири позивача. Крім того, у серпні 2013 року ОСОБА_5 був зарахований студентом 1 курсу Національного Авіаційного Університету, де навчався до листопада 2014 року та проживав у спірній квартирі, що підтверджується листами направленими НАУ на зазначену адресу ( а.с. 193-195 т.1).

В подальшому відповідач перевівся на навчання до філії Московського Державного університету імені Ломоносова в місті Севастополі, АР Крим (Україна), де продовжував навчатися до 30 червня 2017 року (а.с. 200 т.1).

Таким чином, відсутність відповідача ОСОБА_5 за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 в період з жовтня 2014 року до дати звернення позивача до суду та ухвалення судом заочного рішення була викликана поважними причинами, а саме перебування на навчанні, що відповідно до п.2 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР є поважною причиною не проживання за місцем реєстрації.

Враховуючи викладені обставини, а саме той факт, що право користування зазначеною квартирою виникло у відповідача ОСОБА_5 на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність його за місцем реєстрації понад 6 місяців, яка викликана поважними причинами, а також оцінюючи втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства та скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.. 9, 71 ЖК УРСР, ст.. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кравченко Віктором Миколайовичем задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання ОСОБА_5 таким, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв