КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №376/1241/19 головуючий у суді І інстанції: Клочко В.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Мельника Я.С., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогована рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 листопада 2019 року у справі за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Вінницький національний медичний університету ім. М.І. Пирогова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання.

Позовні вимоги, обгрунтотивані тим, що ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова 06.07.2009 року подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів. Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від 08.08.2009 року № 248 ОСОБА_1 було зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.

01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 299 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався, отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до наказу від 24.06.2015 року № 243, студенту 6 курсу медичного факультету №1 ВНМУ ім. М.І. Пирогова Гальчинському О.О. присвоєно кваліфікацію «Лікаря» та видано диплом спеціаліста від 24.06.2015 року серії НОМЕР_1 , та сертифікат ліцензійного іспиту в галузі знань Медицина від 19.05.2015 року № 669/2015, які засвідчують, що відповідач закінчив навчання у позивача.

Позивач забезпечив відповідача місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов'язувався відпрацювати не менше трьох років.

До початку розподілу студентів для проходження інтернатури з подальшим працевлаштуванням на місця державного замовлення, ОСОБА_1 виявив бажання проходити інтернатуру з подальшим працевлаштуванням в один з лікувальних закладів м.Біла Церква, Київської області, про що відповідач зазначив в п.9 Облікової картки випускника ВНМУ ім. М.І. Пирогова.

Враховуючи побажання ОСОБА_1 , позивач після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відповідачем, забезпечив його місцем працевлаштування у державному секторі народного господарства, де він зобов`язувався відпрацювати не менше трьох років. З даною пропозицією відповідач погодився під розпис. Позивач взяті на себе зобов`язання передбачені Угодою виконав повністю, на томість відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, не відпрацював три роки піля закінчення навчання.

У зв`язку із вищевикладеним позивач просив стягнути із відповідача 121586,23 грн. з яких: 117044,12 грн. - вартість навчання, 3310,74 грн. - суму збитків від інфляції, 1231,37 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також 1823,79 грн. судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києвавід 04 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання.

Не погодившись із вказаними судовим рішенням Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив обставини справи, зокрема те, що відповідачем не виконано зобовязання за укладеною Угодою про підготовку лікаря №299 від 01.09.2009 року. Зазначає, що Угода про підготовку лікаря №299 від 01.09.2009 року укладена у звязку із зарахуванням відповідача на навчання за державним замовленням, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Вважає, що апелянтом виконано своє зобовязання, оскільки відповідач отримав диплом спеціаліста від 24.06.2015 року, проте у подальшому не відпрацював три роки відповідно до направлення на роботу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що внесення змін до ст. 52 Закону України «Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність ОСОБА_1 .. Окрім того, положення ст. 52 закону України «Про освіту» (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно доч. 1ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно доч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно дост. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно доз п.1, 4 ч.1ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Встановлено, що ОСОБА_1 06.07.2009 року до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів.

Рішенням приймальної комісії від 08.08.2009 року згідно наказу від 08.08.2009 року № 248 ОСОБА_1 зараховано на денну форму навчання на медичний факультет № 1 за спеціальністю «Лікувальна справа» до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (а.с.10).

01.09.2009 року між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 299 від 01.09.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався, отримавши вищу освіту за держаним замовленням з присвоєнням йому кваліфікації «Лікаря» освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», працевлаштуватися на підставі направлення на роботу і відпрацювати не менше трьох років (а.с. 11).

Згідно копії витягу з наказу № 243 від 24.06.2015 р. Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, студенту 6 курсу медичного факультету № 1 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «Лікаря» з видачею диплома (а.с. 12).

Згідно диплома спеціаліста НОМЕР_1 від 24 червня 2015 року, ОСОБА_1 закінчив у 2015 році Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. (а.с. 14).

Згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету від 24.06.2015 року, ОСОБА_1 дав свою згоду щодо направлення його на роботу до закладу охорони здоров`я ДОЗ Київської ОДА КЗ Сквирської районної ради «Сквирський центр первинної медико-санітарної допомоги», на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар (а.с. 17).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , 03.08.2015 року Сквирський центр ПМСД прийняв на роботу відповідача на посаду лікаря- інтерна, 01.08.2017року переведено на посаду лікаря загальної практики. 21.06.2018року звільнено з займаної посади за власним бажанням.

Згідно листа-вимоги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова № 01/10-2378 від 12.11.2018 року про відшкодування вартості навчання у зв`язку з невиконанням взятого на себе зобов`язання, закріпленого угодою про підготовку лікаря №299 відпрацювати не менше трьох років за місцем направлення, відповідачу запропоновано добровільно відшкодувати вартість навчання у розмірі 117044,12 грн., оскільки лікар загальної практики сімейної медицини Самгородоцької амбулаторії АЗПСМ ОСОБА_1 звільнився із займаної посади з 21.06.2018 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, згідно наказу від 21.06.2018 №27к (а.с. 20).

Відповідно до Довідки про вартість навчання, загальна сума вартості навчання ОСОБА_1 , який згідно угоди від 01.09.2009 року № 299 «Про підготовку лікаря» навчався у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2015 року за рахунок коштів державного бюджету, загалом становить 117044,12 грн. (а.с. 19).

Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову, оскільки відповідач не виконав вимоги угоди про підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 299 в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач угоди про підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 299 виконав частково, пройшов курс навчання, погодився з направленням щодо працевлаштування. Крім того, у судовому поряку відповідач не ставив питання про визнання зазначеної угоди недійсною. Отже, на час розгляду справи зазначена угода діє та сторонами у судовому порядку недійсною не визнавалась.

Відповідно розрахунку штрафних санкцій, інфляційних та 3% річних за період з 24.11.2018 по 31.03.2019 року до суми заборгованості належать: 3310,74 грн. - суму збитків від інфляції, 1231,37 грн. - 3% річних від простроченої суми (а.с. 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, в тому числі на час укладення угоди про підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 312), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 Порядку № 992 (був чинним на час укладення угоди про підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 312) та пунктом 21 Порядку № 367.

Відповідно до п. 21 Порядку № 367 випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ч. 6 ст.10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Суд першої інстанццїї застосувавши пряму норму Конституції Українисуд у відповідності до положень ч. 6 ст.10 ЦПК України, після ухвалення рішення у справі не звернувся до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відповідно до абзаців 1-4 п. 1 ч. 1 ст. 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 Порядку № 992, оскільки вирішення питання про їх конституційність віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Аналогічнийправовий висновок викладенийВерховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17).

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не дотримався вимог законодавства України та порушив свої зобов`язання, які визначені в угодіпро підготовку лікаря від 01 вересня 2009 року № 299 в частині відпрацюванняпісля закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Крім того, укладена між сторонами угода, не визнавалася недійсною в судовому порядку. А тому, позовні вимоги про стягнення вартості навчання підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного суду від 21 квітня 2020 року у справі №279/51/18 та від 20 червня 2019 року у справі №114/784/15-ц.

Стосовно стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Встановлено, що позивачем направлено лист-вимогу на адресу відповідача 12.11.2018 року про сплату вартості навчання у розмірі 17044,12 грн. протягом семи днів з дня пред`явлення вимоги.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем надіслано відповідь на вищезазначену вимогу позивача.

Відповідно до розрахунку, позивач просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 3310,74 грн. та 3% річних від простроченої суми - 1231,37 грн. за період з 24 листопада 2018 року по 31.03.2019 року (дату звернення до суду).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки позивач просив стягнути 3% річних та інфляційних втрат за період з 24 листопада 2018 року по 31.03.2019 року (дату звернення до суду), а прострочення грошового зобов`язання виникло після звільнення відповідача за власним бажанням та направлення йому листа-вимоги від 12.11.2018 про сплату вартості навчання, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають до задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за вартість навчання - 17044,12 грн., суму збитків від інфляції - 3310,74 грн., 3% річних від простроченої суми - 1231,37 грн. підлягають задоволленню.

Доводи відповідача викладені у відзиві про те, що норми законодавства суперечать Конституціїї , що має вищу юридичну силу, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються правовим висновком викладеним Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17).

Доводи відповідача викладені у відзиві про те, що він не порушив умов угоди про підготовку лікаря № 299 від 01.09.2009 року, судом апеляційної інстанції не приймається до уваги, оскільки, відповідач не відпрацював три роки у закладі медичному за направленням, що є порушенням умов.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір розмірі 1921,00 гривень (за подання позовної заяви) та 2881,50 гривень (за подання апеляційної скарги на рішення суду), що у сукупному розмірі складає 4805,50 гривень.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 4802,50 гривні.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пироговазадовольнити.

Рішення Сквирськогорайонного суду Київської області від 11 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова(місце знаходження: 21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 56; Код ; Реквізити: Банк Держказначейська служба України, м.Київ, IBAN UA100025, код платежу 25010100 (плата за навчання)) вартість навчання у розмірі 17044,12 грн., суму збитків від інфляції у розмірі 3310,74 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1231,37 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова(місце знаходження: 21018, м. Вінниця, вул. Пирогова, 56; Код ; Реквізити: Банк Держказначейська служба України, м.Київ, IBAN UA100025, код платежу 25010100 (плата за навчання)) судові витрати у розмірі 4802,50 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «10» листопада 2020 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко Я.С. Мельник