Єдиний унікальний номер справи 489/1806/20
Провадження № 22-ц/812/1868/20 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
№ 22-ц/812/1904/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.С. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача МКП «Миколаївводоканал» - Яновської В.А. ,

представника відповідача КП «ЕЛУ автодоріг» - Шевченка В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами КП «ЕЛУ автодоріг» та МКП «Миколаївводоканал», рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене у приміщенні того ж суду, 17 вересня 2020 року, під головуванням судді Коваленка І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг», третя особа Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальної шкоди,

у с т а н о в и л а :

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») та Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» (далі КП «ЕЛУ автодоріг») зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

01 грудня 2019 року о 13:25 год. по вулиці Спаській, 62 в м. Миколаєві, стався прорив води в системі водопостачання, внаслідок чого на проїжджу частину відбувся витік води, яка вночі замерзла утворивши ожеледь.

Через це, на наступний день, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортного засобу Opel Vectra, НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_3 , який через ожеледицю втратив керування транспортним засобом і той зіткнувся з припаркованими транспортними засобами Skoda Kodiak, власником якого є ОСОБА_4 , та Lexus RX350, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є позивач.

Як на причину вказаної пригоди, позивач посилається на те, що стався прорив води, внаслідок чого на проїзній частині утворилася ожеледиця довжиною 7 м шириною 3 м, яка огороджена не була та не позначена дорожнім знаком.

11 грудня 2019 року інспектором УПП в Миколаївській області було складено адміністративний протокол № БД280678 на працівника МКП «Миколаївводоканал» - майстра водопровідної мережі ОСОБА_5 за частиною четвертою статті 140 КУпАП.

Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2020 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, через недоведеність вини ОСОБА_5

ОСОБА_6 , посилаючись на те, що за власні кошти відремонтувала свій пошкоджений автомобіль, сума ремонтних робіт разом з деталями склала 23 570 гривень, після уточнення позовних вимог, просила стягнути їх порівну з МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг».

Крім того, просила стягнути з них 3 000 гривень витрат на правничу допомогу та судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням, МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг», діючи окремо один від одного, подали апеляційні скарги, в яких просили його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовували невідповідністю висновків суду обставинам справи, положенням чинного цивільно-процесуального законодавства. крім того зазначали, що їх вина не встановлена, а тому відсутні підстави для стягнення з зазначених підприємств матеріальної шкоди.

Апеляційні скарги слід задовольнити, оскаржуване рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки суд ухвалив його без додержання норм матеріального та процесуального права, та прийняти у справі постанову, якою у позові відмовити за його недоведеністю.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що обов`язок постійного контролю за станом усіх елементів на ділянці дороги, де сталося дорожньо-транспортна пригода, належить до виключної сфери управління КП «ЕЛУ автодоріг», як балансоутримувача цієї автомобільної дороги, а також те, що МКП «Миколаївводоканал» є відповідальною особою за утримання споруд, які входять до його сфери діяльності, та не виконало своїх зобов`язань за договором підряду з повідомлення КП «ЕЛУ автодоріг» про необхідність посипання ділянки дороги, де мало місце прорив водопровідної труби, для недопущення ожеледиці, а отже вважав доведеною наявність вини обох відповідачів за заподіяну позивачу майнову шкоду.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

Вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі.

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, на обґрунтування своїх вимог, позивач, посилалася на ст. ст. 23, 1166, 1187 ЦК України.

За ними ж, та пунктами 4-6, 14-15 Постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слід виходити з наступного.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

При цьому, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Якщо обидві сторони є володільцями джерела підвищеної небезпеки, то шкода відшкодовується за загальним правилами про цивільну відповідальність, тобто в залежності від вини сторони.

При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються з судового збору; витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз та залученням спеціалістів.

З наведеного слідує, що при вирішенні такої категорії спорів, суд зобов`язаний - встановити дійсні обставини події, в якій було пошкоджено транспортний засіб; встановити осіб, винних в цьому, а також дійсний розмір шкоди; визначитися в обставинах, які були супутні виникненню або збільшенню розміру збитків; визначитися у відповідальності третіх осіб, якщо такі є; встановити обставини, які б звільняли заподіювача шкоди від відповідальності за спричинені збитки.

Саме наведеним і слід було керуватися районному суду при вирішенні даного позову.

Проте, районний суд цього не дотримався, і як наслідок, не встановив дійсних обставин події, не визначився у колі осіб, які б мали бути учасниками справи, не встановив належного відповідача (відповідачів), на яких слід було б покласти відповідальність та обсяг такої відповідальності.

Більше того, поза увагою суду, взагалі, залишився факт та обставини зіткнення автомобілів, що не дозволило суду залучити до справи усіх зацікавлених у її вирішенні осіб.

Що вже саме по собі робить оскаржене рішення незаконним та не обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2019 року о 9:06 год. по вулиці Спаській, 62 в м. Миколаєві, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю транспортного засобу Opel Vectra, НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_3 , який у свою чергу, зіткнувся з припаркованими транспортними засобами Skoda Kodiak, власником якого є ОСОБА_4 та Lexus RX350, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є позивач(а.с. 2-5).

Згідно схеми дорожньо-транспортної пригоди, яка була складена 02 грудня 2020 року о 09 годині 06 хвилин, транспортний засіб Opel Vectra, НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_3 , рухаючись по вулиці Спаській у м. Миколаєві допустив зіткнення з припаркованими автомобілями, один з яких належить позивачу (а.с. 10).

Так, позивач стверджує, що причиною дорожньо-транспортної пригоди, став прорив води, внаслідок чого на проїзжджій частині утворилася ожеледиця довжиною 7 м шириною 3 м, яка огороджена не була та не позначена дорожнім знаком.

Водночас, апеляційний суд констатує, що матеріалами справи не підтверджено наявність причино-наслідкового зав`язку між зазначеними в позовній заяві недоліками автомобільної дороги та заподіянням збитків позивачу.

Як вбачається з наданих позивачем документів, а саме: з акту виконаних робіт № НН-0000018 від 12 грудня 2019 року, квитанції № 5 на суму 5 000 гривень від тієї ж дати, товарного чеку запчастин №1592, позивач за власний кошт здійснила ремонт свого автомобіля (а.с. 14,16).

На підтвердження вартості робіт, надано квитанцію на суму 5 000 гривень, сплачених позивачем на рахунок ФОП « ОСОБА_7 », в той час як підтвердження придбання запчастин за загальну суму 18 572 гривні матеріали справи не містять, а товарний чек лише свідчить про їх вартість.

Проте, суд взяв зазначені документи як докази, що підтверджують витрати позивача на ремонт автомобіля, що є не припустимим.

Крім того, позивачем не надано висновок суб`єкта оціночної діяльності, де б було чітко визначено вартість матеріального збитку, з урахуванням експлуатації автомобіля позивача.

Поза увагою суду залишилося питання про наявність в учасників події договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим, залишилося не вирішеним питання про притягнення до участі у справі страхових компаній, де ці договори були укладені.

Більше того, згідно даних ЄДРСР, адміністративна справа стосовно водія Opel Vectra, НОМЕР_3 НІ ОСОБА_3 за даним ДТП - відсутня.

11 грудня 2019 року УПП в Миколаївській області було складено адміністративний протокол № БД280678 на працівника МКП «Миколаївводоканал» - майстра водопровідної мережі ОСОБА_5 за частиною четвертою статті 140 КУпАП (а.с. - 226).

Як вбачається із справи про адміністративне правопорушення, наданої на запит апеляційного суду, постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2020 року провадження про адміністративне правопорушення закрито, з підстав недоведеності вини працівника МКП «Миколаївводоканал» майстра водопровідної мережі ОСОБА_5 (№ адміністративної справи 489/6668/19).

Інших доказів, які б встановлювали вину МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг» позивачем не надано, а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати що саме зазначені товариства мають відшкодовувати витрати позивачу, понесені нею внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали даної справи не дають достатніх підстав стверджувати, що причиною ДТП стало саме наїзд автомобілем Opel Vectra, НОМЕР_1 на ожеледицю на автомобільній дорозі по вулиці Спаській 62 у м. Миколаєві, як і не встановлено безпосередньо факту такого наїзду.

Вказане у свою чергу свідчить про недоведеність позивачем наявності причинно-наслідкового зв`язку між недоліками автомобільної дороги та ДТП, у зв`язку з чим, оскаржене рішення слід скасувати, та прийняти постанову про відмову у позові.

Одночасно, з позивач на користь осіб, які подали апеляційні скарги слід стягнути понесені тими судові витрати на подачу апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» та Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2020 року скасувати, та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» та Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг про відшкодування матеріальної шкоди - за його недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» 2 522 гривні 40 копійок та на користь Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг - 1 261 гривню 21 копійку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року.