ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/921/20 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/4666/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, пов`язаних із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого судді-доповідача - Яцини В.Б.,

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Єрмоленко В.Б., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання дій неправомірними, стягнення моральної шкоди, інфляційних витрат та 3% річних,

встановив :

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання дій щодо порушення строку надання відповіді на звернення від 19.09.2019 неправомірними, стягнення моральної шкоди в сумі 113 352 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.10.2017 по іншій цивільній справі було частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , на його користь було стягнуто з ПрАТ «Київстар» у порядку відшкодування матеріальної шкоди 94,89 грн., моральної шкоди - 2000 грн. Постановою Верховного Суду від 03.07.2019 відмовлено у задоволенні касаційної скарги відповідача.

19.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до керівника ПрАТ «Київстар» із заявою про добровільне виконання рішення суду на підставі доданих ним копій відповідних виконавчих листів і просив перерахувати грошові кошти на картку позивача або направити переказ на адресу проживання. Відповідь була йому надана з перевищенням передбачених ст. 20 Законом України «Про звернення громадян» строків та з порушенням ст. 40 Конституції України тільки на 55-й день - 13.11.2019, в якій відповідач запропонував повідомити повні банківські реквізити: номер розрахункового рахунку, назву банка, ідентифікаційний номер для здійснення оплати. 25.11.2019 року позивач звернувся до Президента ПрАТ «Київстар» із заявою, у якій повідомив необхідні реквізити, на що 28 листопада 2019 року отримав відповідь, у якій йому було запропоновано письмово повідомити мобільний номер телефону мережі «Київстар», на рахунок якого буде перераховані грошові кошти, а у разі бажання отримати кошти на банківський рахунок слід було надати довідку з банківської установи із зазначенням карткового рахунку (номеру картки), розрахункового рахунку, МФО, ЕДРПОУ, назву банківської установи, з чим він не погодився.

Вказав, що на день подачі позову відповідач всупереч вимог ст. 18 ЦПК України та ст.ст. 129, 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень не виконав рішення суду та з порушенням вимог ст.ст. 1, 4, 6 Закону України «Про засади запобігання протидії дискримінації в Україні» на день звернення до суду з цим позовом не перерахував позивачу, який є правозахисником та інвалідом ІІІ групи, присуджені грошові кошти, що змусило позивача тривалий час замість необхідного внаслідок захворювання відпочинку витрачати час та здоров`я на складання документів по виконанню виконавчих листів по справі № 639/5812/15-ц, що принижувало позивача та спричинило у нього негативні душевні переживання та моральні і фізичні страждання, тобто моральну шкоду. Розмір відповідної матеріальної компенсації відшкодування моральної шкоди позивач розрахував з посиланням на методику правознавця ОСОБА_2 , виходячи з 24-х мінімальних розмірів оплати праці в Україні на 2020 рік .

27 березня 2020 року ОСОБА_1 доповнив позов вимогами на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з ПрАТ «Київстар» про стягнення суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 2230 грн. і 3 % річних в сумі 355 грн. за період 05.10.2017 по 12.02.2020, оскільки відповідач добровільно до дня пред`явлення позову не виконав рішення суду про стягнення грошових коштів

Відповідач проти позову заперечив.

У письмовому відзиві на позов посилався на те, що позивач у заяві від 19.09.2019 просив перерахувати кошти на виконання рішення суду на картку АТ «ПриватБанк», тобто у безготівковій формі, що заборонено Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затв. Постановою Правлення Національного банку України від 21.01.2004 № 22, що встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів та банків у грошовій одиниці України, що здійснюються за участю банків. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників рахунків, або на підставі розрахункових документів стягувача. Платники та стягувачі за п. 1.8 Інструкції № 22 оформляють доручення /розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних банках розрахункових документів. Обов`язковим реквізитом при ініціюванні переказу на підставі платіжного доручення є код отримувача та номер його рахунку. Такі реквізити не були надані позивачем навіть після отримання відповіді на його звернення і замість номера рахунку ОСОБА_1 зазначав номер картки, що позбавило відповідача можливості здійснити безготівковий переказ. Оскільки позивач із власної волі не повідомив відповідача про необхідні реквізити, тому відсутня протиправність у діях відповідача та причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням, що виключає відповідальність відповідача за заподіяння шкоди.

Зазначив, що на дату відзиву рішення виконано в повному обсязі. Крім того, як пояснив представник відповідача, до звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 вже звертався до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявами про примусове виконання виконавчих листів. Представник відповідача не визнав додаткові вимоги ОСОБА_1 , оскільки вони були подані з порушенням визначеного щодо цього процесуальних строків, тобто після першого судового засідання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Приватного акціонерного товариства «Київстар» щодо порушення строку надання відповіді на звернення про виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.10.2017.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київстар» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 01.11.2017 по 30.01.2020 в сумі 242,37 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 06.10.2017 по 30.01.2020 у розмірі 205,29 грн., а всього 447 грн. 66 коп.

У іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київстар» на користь держави судовий збір в сумі 840грн. 80 коп.

Ухвалою цього ж суду від 30 червня 2020 року виправлено арифметичну помилку у вищевказаному рішенні суду. Абзац третій резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.06.2020, проголошеного в порядку ст.259 ЦПК України, викладено в наступній редакції: «Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 01.11.2017 по 30.01.2020 в сумі 242,37 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 06.10.2017 по 30.01.2020 у розмірі 205,29 грн., а всього 447 грн. 66 коп.».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення у частині стягнення суми моральної шкоди з відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги та доводи позовної заяви.

Зазначив, що діями відповідача йому завдано непоправної моральної шкоди шляхом душевних страждань, оскільки замість відпочинку протягом дня із-за захворювання ніжних кінцівок, він повинен значний час витрачати на складання документів по виконанню виданих виконавчих листів у справі №639/5812/15-ц, оформлення документів, витрачання своєї мізерної пенсії на роздруківку та ксерокопіювання документів та надав відповідний розрахунок нанесення йому моральної шкоди.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «Київстар» Євтєхов Є.А. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати відповідач просить покласти на позивача.

Вказав, що суд належним чином оцінив наявні у справі докази та дійшов обґрунтованих висновків. ОСОБА_1 у заяві від 19.09.2019 просив відповідача перерахувати кошти на виконання рішення суду на картку АТ «ПриватБанк», тобто у безготівковій формі, що заборонено Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затв. Постановою Правлення Національного банку України від 21.01.2004 № 22, що встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів та банків у грошовій одиниці України, що здійснюються за участю банків. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників рахунків, або на підставі розрахункових документів стягувача. Платники та стягувачи за п. 1.8 Інструкції № 22 оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних банках розрахункових документів. Обов`язковим реквізитом при ініціюванні переказу на підставі платіжного доручення є код отримувача та номер його рахунку. Такі реквізити не були надані позивачем навіть після отримання відповіді на його звернення і замість номера рахунку ОСОБА_1 зазначав номер картки, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості здійснити безготівковий переказ.

Оскільки позивач свідомо не повідомив відповідача про необхідні для виконання рішення реквізити, внаслідок чого сам ускладнив виконання рішення суду, у відповідача відсутня вина в тому, що позивач був змушений звертатися до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав відповідь позивачу на його звернення від 19.09.2019 про добровільне виконання рішення суду надав відповідь 13.11.2019, тобто з перевищенням визначеного у статті 20 Закону України «Про звернення громадян» максимального 45-денного строку, хоча викладене у заяві питання ( прохання) не потребувало ніякого вивчення та перевірки, тому такі дії відповідача є неправомірними. При цьому суд встановив, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.10.2017 про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 94 грн. 89 коп. матеріальних збитків.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Суд першої інстанції також застосував правову позицію, яка була висловлена щодо застосування згаданої норми матеріального права Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, що є підставою для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат за період з 01.11.2017 по 30.01.2020 та 3% річних від простроченої суми за період з 06.10.2017 по 30.01.2020 на загальну суму 447 грн. 66 коп..

В цій частині рішення суду не оскаржується і тому колегія суддів його законність не перевіряє відповідно до згаданої норми ст. 367 ЦПК України.

Що стосується моральної шкоди, то суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині з огляду на те, що позивач всупереч свого процесуального обов`язку не довів завдання йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою моральною шкодою. Сам факт несвоєчасної відповіді на звернення громадянина не доводить усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Суд також зазначив, що порядок примусового виконання рішень суду регулюється Законом України «Про виконавче провадження» і покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивач не довів що перенесені ним душевні страждання внаслідок затримки відповідачем відповіді на вимогу позивача про добровільне виконання рішення на десять днів завдали йому моральної шкоди у розумінні ст. 23 ЦК України, що з огляду на прострочення з боку стягувача у наданні стягувачу необхідної для виконання інформації не заслуговує на відшкодування шляхом стягнення на його користь з відповідача грошових коштів.

Крім того, відповідач спростував наявність причинного зв`язку між душевним хвилюванням, яке у зв`язку з затримкою виконання рішення суду на 10 днів об`єктивно відчував позивач внаслідок встановленого судом порушення відповідачем норми ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», зміну його звичного розкладу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для стягнення у подальшому боргу з відповідача за рішенням суду у примусовому порядку, що пов`язано з добровільно обраною позивачем процесуальною поведінкою при виконанні судового рішення.

У статті 1167 ЦК України зазначені наступні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду:

1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У статті 23 ЦК України міститься характеристика моральної шкоди:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, судом відповідно до наявних у справі доказів було встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28.08.2017 відмовлено ОСОБА_1 у позові до ПрАТ «Київстар», судді Жовтневого районного суду м. Харкова Іванової І.В., судді Дзержинського районного суду м. Харкова Рибальченко Л.М., третя особа - Національна комісія України, яка здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформації про стягнення матеріальної та моральної шкоди. 05.10.2017 рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова скасовано, ухвалено нове рішення по суті позовних вимог, позов частково задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київстар» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 97,89 грн. Рішення апеляційного суду є чинним з моменту його проголошення.

Виконавчі листи про відшкодування моральної та матеріальної шкоди видані 10.11.2017 стягувачу ОСОБА_1 Ленінським районним судом м. Харкова та були ним пред`явлені до примусового виконання до виконавчої служби. 11.12.2017 виконавчі листи були йому без прийняття до виконання повернуті державним виконавцем з тих підстав, що стягувач не надав підтвердження сплати обов`язкового авансового внеску, що передбачено п. 8 ч. 4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа (виконавчого листа) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому у справі відсутні відомості та належні і допустимі письмові докази про те, що стягувач - позивач ОСОБА_1 оскаржував такі дії державного виконавця чи був фінансово неспроможний сплатити визначений законом авансовий внесок.

Так, згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. (Положення частини другої статті 26 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019).

Натомість 19 вересня 2019 позивач направив на ім`я керівника ПрАТ «Київстар» заяву про добровільне виконання рішення Апеляційного суду Харківської області та просив перерахувати грошові кошти на картку АТ «ПриватБанк» або направити поштовим переказом на адресу місця проживання стягувача.

З наданої відповіді на заяву ОСОБА_1 від 13.11.2019 № 25/05/03 вбачається, що ПрАТ «Київстар» як юридична особа не може здійснювати платежі, маючи лише номер картки, тому для організації оплати необхідно надати інформацію про номер розрахункового рахунку, МФО банку, назву банку та ідентифікаційний номер особи. З огляду на те, що номер телефону, який позивач зазначив в документах по справі, не приймає вхідні дзвінки, відповідач просив повідомити актуальний контактний номер телефону для більш оперативного вирішення питань.

Разом з тим, направляючи заяву 25.11.2019 , ОСОБА_1 знову замість розрахункового рахунку, зазначив номер своєї банківської картки.

ПрАТ «Київстар» 28.11.2019 направив повідомлення з проханням направити на адресу відповідача мобільний номер телефону, на рахунок якого будуть перераховані кошти, а у разі бажання отримати кошти на картковий рахунок, представити довідку з банківської установи з обов`язковими реквізитами, оскільки розрахунковий рахунок, як правило, не збігається з номером картки.

Постановою ст. державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) від 20.01.2020 були відкриті виконавчі провадження та запропоновано боржнику сплатити суму боргу з урахуванням виконавчого збору та витрат на депозит Відділу виконавчої служби та надати ксерокопії квитанцій про сплату.

Платіжними дорученнями від 30.01.2020 підтверджується, що ПрАТ «Київстар» перерахував на рахунок Шевченківського РВДВС в м.Києві борг разом з виконавчим збором за виконавчим провадженням № 60994330 ( стягнення матеріальної шкоди) та за виконавчим провадженням № 60997722( стягнення моральної шкоди). Станом на 05.03.2020 виконавчі провадження, за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, завершені.

Таким чином, на день зверненням ОСОБА_1 з позовом, 12.02.2020, відповідач на протязі десяти днів після відкриття виконавчого провадження повністю сплатив визначений судом борг.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Частина перша статті 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлює, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання дій відповідача неправомірними, ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду, яка полягала в тому, що він витрачав значний час на складання документів по виконанню судового рішення, зазнав душевних страждань через приниження його честі, гідності, ділової репутації, надання відповіді на його звернення через півтора місяця.

Згідно ст. 23 ЦК України:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За роз`ясненнями, що містяться у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведене свідчить, що у позивача ОСОБА_1 була реальна можливість отримати присудженні за рішення суду кошти з відповідача під час виконавчого провадження, від чого він відмовився за відсутності доказів того, що ця відмова була вимушеною, у тому числі з урахуванням втрати чинності згаданої норми Закону України «Про виконавче провадження» щодо авансової сплати виконавчого збору в результаті визнання її неконституційною. ОСОБА_1 добровільно обрав інший спосіб виконання рішення суду і при цьому без поважних причин не надав відповідачу інформації про свої повні банківські реквізити, що є необхідним для його добровільного виконання боржником. Боржник на протязі 10 днів після відкриття виконавчого провадження, без застосування до нього заходів примусового виконання добровільно виконав рішення суду ще до звернення ОСОБА_1 з цим позовом, - тому дійсно не можна вважати, що внаслідок затримки стягувачем-позивачем ОСОБА_1 правомірної вимоги боржника надати свої повні банківські реквізити, що є простроченням стягувача, йому було завдано моральної шкоди у розумінні наведеної норми ст. 23 ЦК України.

У ОСОБА_1 була реальна можливість до свого звернення до боржника поза межами виконавчого провадження вчасно отримати від нього присуджені судом кошти, якою він не скористався без наявності для цього істотних перешкод. При цьому поведінка боржника після отримання вимоги як поза межами виконавчого провадження, так і в межах цієї процедури є добросовісною, внаслідок чого рішення суду у короткий строк після отримання повної необхідної інформації, 10 днів, було виконано, що не можна вважати тим строком, який спричинив стягувачу душевні страждання, які заслуговують на майнову компенсацію. Стягувач після отримання виконавчих листів у 2017 році без поважних причин не використав визначений Законом України «Про виконавче провадження» порядок примусового виконання рішень суду.

Отже, тривалий час на виконання рішення суду стягувач витратив внаслідок своєї добровільної поведінки, яка не обумовлена протиправною діяльністю чи бездіяльністю боржника. Наведені з цього приводу доводи скарги висновків суду не спростовують.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції відповідно до згаданих норм ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином встановив обставини по справі та зміст спірних правовідносин, перевірив доводи та заперечення сторін і надав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і наявними у справі доказами, а доводи скарги належним чином не доведені.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 23 червня 2020 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.