Справа № 345/2956/18
Провадження № 22-ц/4808/1045/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сливінського Олексія Анатолійовича та апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене 13 липня 2020 року у складі судді Миговича О.М. в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого складено 17 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Калуської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом, вимоги якого збільшив під час розгляду справи, до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Служба у справах дітей Калуської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 24 липня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та підприємцем ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №106/КВ-07, за умовами якого банк надав останньому кредит на відкриття відновлювальної мультивалютної лінії в розмірі 160 000,00 доларів США. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань у цей же день сторони уклали іпотечний договір №106Z квіп-07, предметом якого є нежиле приміщення в АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2013 року визнано вимоги кредитора у розмірі 959 119,81 грн.

На підставі договору №31-Л від 05 вересня 2013 року ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» стало правонаступником ТОВ «Укрпромбанк». А 12 січня 2017 року ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» передало позивачу всі права вимоги та інші права, що належали первісному кредитору у кредитному та іпотечному договорах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом відповідачі є спадкоємцями кожен по 1/8 частині спірного нежилого приміщення. Крім того, ОСОБА_6 як дружині спадкодавця, видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину цього приміщення. Таким чином іпотека є дійсною для набувачів нерухомого майна, які набули статус іпотекодавців. Отже вони несуть відповідальність перед ним як іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки, яка згідно висновку оцінювача станом на 24 листопада 2017 року складала 518 000,00 грн, а на 10 вересня 2019 року 1 375 399 грн.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ЦНАП виконкому Калуської міської ради від 29 листопада 2017 року йому відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно внаслідок ухилення спадкоємців від свого обов`язку добровільно повернути борг за рахунок іпотечного майна. Тому позивач змушений звернутись в суд з відповідним позовом. При цьому сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції з часу набуття ним права вимоги становить 1 207 531,84 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. В зв`язку з чим провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі її правонаступників. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року провадження у справі відновлено.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 липня 2020 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за договором відновлювальної мультивалютної кредитної лінії №106/КВ-07 від 24 липня 2007 року у розмірі 1 207 531,84 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю (цегла), зазначену в плані літерою «А», загальною площею 274,0 кв.м; навіс (метал), зазначений в плані літерою «а», загальною площею 43,7 кв.м; майстерню (цегла), зазначену в плані літерою «Б», загальною площею 45,8 кв.м; нежитлову будівлю (цегла), зазначену в плані літерою «Б1», загальною площею 76,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 вересня 2017 року належить на праві часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 кожному по 1/8 частині, та ОСОБА_6 на праві власності на Ѕ частину, вартістю 518 000,00 грн, шляхом продажу ОСОБА_5 нерухомого майна від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», зазначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на нижче 518 000,00 грн, або за ціною встановленою за згодою сторін чи на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішено також питання судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає вимогам чинного законодавства України та умовам договору іпотеки. Оскільки ОСОБА_7 належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, та допустив заборгованість, розмір якої встановлений відповідним рішенням суду, іпотекодержатель в зв`язку зі смертю позичальника вправі вимагати від спадкоємців задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд вважав, що ОСОБА_5 не звертався в шестимісячний строк з цим позовом до суду, оскільки лише 13 січня 2017 року набув права вимоги. 23 січня 2017 року на його пропозицію ОСОБА_6 погодилась укласти договір про передачу предмета іпотеки у його власність в рахунок погашення боргових зобов`язань ОСОБА_7 , тобто визнала перед ним свої та неповнолітніх дітей відповідні зобов`язання.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, адвокат Сливінський О.А. в інтересах ОСОБА_1 , а також законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 подали апеляційні скарги. Просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не вказано і не підтверджено жодним доказом коли саме йому стало відомо про смерть спадкодавця. При цьому 17 січня 2017 року вимога про погашення заборгованості була надіслана лише ОСОБА_6 . Натомість жодних вимог до інших спадкоємців щодо майна, отриманого в спадщину не заявлялось. Тому у зв`язку з пропуском встановленого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до спадкоємців заявник позбавлений права такої вимоги.

Крім того, ОСОБА_5 безпідставно обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ним нерухомого майна від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Адже пунктом 4.5 іпотечного договору визначено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

В порушення норм процесуального права судом розглянуто справу у відсутності відповідачів, попри подані ними клопотання про відкладення судових засідань у зв`язку із запровадженням карантину.

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 також посилається на позбавлення права на належний судовий розгляд, можливість надання пояснень, залучення адвоката тощо для захисту інтересів дітей, оскільки рішення ухвалено в її відсутності.

Вказує, що ОСОБА_5 було відомо про смерть ОСОБА_7 від співмешканця ОСОБА_6 ще в кінці 2015 року. Підтвердженням цього є укладені ними 02 січня 2016 року договори про реалізацію спадкового майна та оплату заборгованості. Однак вона в зв`язку із карантинними заходами не була присутня при розгляді справи і отже позбавлена можливості надати їх суду. Відтак, позивачем пропущено строки, визначені статтею 1281 ЦК України для пред`явлення вимог до спадкоємців, на що суд уваги не звернув. Аналогічно вимога заявлена не до всіх спадкоємців, а тільки до ОСОБА_6 .

При вирішенні спору судом враховано також визнання вимог кредитора в сумі 959 119,81 грн, що ніби-то підтверджується ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2013 року. Однак така до матеріалів справи не долучена.

Посилається на постанову Львівського апеляційного суду від 24 квітня 2014 року у справі №5010/653/2011-3/24, якою частково скасовано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2013 року та постановлено стягнути з ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором №106/КВ-07 від 24 липня 2007 року на користь ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» у сумі 911 587,93 грн. На виконання постанови 28 травня 2014 року видані накази №625 та №626, спрямовані до виконання ВДВС Калуського МУЮ. А отже не виключено, що по цьому судовому рішенню з боржника вже було стягнуто заборгованість.

Натомість суд не встановив загальний розмір заборгованості за кредитним договором та її складові, жодних доказів, що така складає 1 207 531,84 грн в матеріалах справи немає. Аналогічно судом не взято до уваги, що вартість переданого в іпотеку нерухомого майна на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки становила 1 057 554,00 грн. Позивачем представлено оцінку майна на суму 1 375 399,00 грн. Тоді як суд в рішенні зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 518 000,00 грн, що взагалі не відповідає ринковим цінам на нерухоме майно. Тим більше, що звіт про оцінку нерухомого майна втратив силу.

Крім того, задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу майна від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» суперечить умовам договору про реалізацію предмета іпотеки, в разі звернення стягнення за рішенням суду, на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

На її думку, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження в даній справі на час досудового розслідування по факту замаху ОСОБА_5 на заволодіння майном дітей-сиріт. Відповідно вважає, що суддя Мигович О.М. діяв упереджено та підлягав відводу.

Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні законний представник ОСОБА_1 адвокат Сливінський О.А. доводи своєї апеляційної скарги підтримав, а іншої визнав з наведених у них мотивів.

Представник ОСОБА_5 адвокат Гавриленко В.Г. доводи апеляційних скарг не визнав, покликаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , а також представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Калуської міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. У поданій заяві представник третьої особи визнав апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив слухати справу у їх відсутності. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з неявкою цих учасників справи не встановлено.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку, що скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24 липня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 укладено кредитний договір №106/КВ-07, за умовами якого останньому відкрито відновлювальну відкличну мультивалютну кредитну лінію та в її межах надано кредитні кошти з лімітом кредитування 160 000,00 доларів США на строк до 23 липня 2012 року з визначеною відсотковою ставкою. На забезпечення виконання умов кредитного договору сторонами в цей же день укладено іпотечний договір №106/Zквіп-07. Його предметом є нежиле приміщення, а саме: нежитлова будівля (цегла), зазначена в плані літерою «А», загальною площею 274,0 кв.м; навіс (метал), зазначений в плані літерою «а», загальною площею 43,7 кв.м; майстерня (цегла), зазначена в плані літерою «Б», загальною площею 45,8 кв.м; нежитлова будівля (цегла), зазначена в плані літерою «Б1», загальною площею 76,1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 липня 2007 року приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О.М. за номером №Д-955 (а.с. 7-15 т.1).

З`ясовано, що в зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» в 2011 році зверталося до господарського суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 933 201, 55 грн ( справа №5010/653/2011-3/24).

Згідно договору №31-Л від 05 вересня 2013 року, укладеного між ліквідатором ТОВ «Укрпромбанк», ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» і Національним банком України, активи, що перебували на балансі ТОВ «Укрпромбанк» передано в управління і довірчу власність ТОВ «ІК «ІФГ Капітал». В тому числі передані і права вимоги за кредитними договорами до боржників ТОВ «Укрпромбанк». Відтак, ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» стала правонаступником ТОВ «Укрпрмбанк» за кредитними договорами, укладеними з боржниками ТОВ «Укрпромбанк» та відповідними договорами забезпечення.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 квітня 2014 року частково скасовано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2013 року, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» - правонаступника ТОВ «Укрпромбанк», 911 587,93 грн заборгованості за кредитним договором №106/КВ-07 від 24 липня 2007 року, а також 9 115,88 грн державного мита та 230,53 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Також стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на користь ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» 2302, 98 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду (а.с. 170-175 т.2).

Як вбачається з договору про відступлення права вимоги від 12 січня 2017 року ТОВ «ІК «ІФГ Капітал» передало ОСОБА_5 всі права вимоги на підставі кредитного договору від 24 липня 2007 року №106/КВ-07 з урахуванням всіх змін та доповнень до нього. За цим договором (п.1.2.) новий кредитор отримав право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором, в тому числі сплати заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, суми комісії, штрафних санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентах відповідно до умов кредитного договору в розмірі 959 119,81 грн відповідно до акту приймання-передавання в управління непроданих активів ТОВ «Укрпромбанк» від 01 жовтня 2013 року (а.с. 16-17 т.1).

Крім того, відповідно до договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 13 січня 2017 року та зареєстрованим за №56, ОСОБА_5 набув всі права іпотекодержателя за іпотечним договором №106/Zквіп-07, укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_7 (а.с. 18-19 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 148 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_5 посилався на те, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 вересня 2017 року за ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано право власності по 1/8 частині нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки. ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину цього майна як дружині померлого.

17 січня 2017 року позивач звертався до ОСОБА_6 з вимогою про добровільну передачу іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості по кредиту. У відповідь ОСОБА_6 листом від 23 січня 2017 року повідомила, що готова погасити боргові зобов`язання свого чоловіка за рахунок його нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці (а.с. 48-50 т.1)

Як вбачається з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ЦНАП виконкому Калуської міської ради Коваленка В.С. №38413120 від 29 листопада 2017 року ОСОБА_5 відмовлено в державній реєстрації права власності на нежитлові приміщення в АДРЕСА_1 , з підстав ненадання дозволу органу опіки та піклування необхідного для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності чи користування яким мають діти (а.с. 21 т.1).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла також ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а.с. 64 т.1).

Згідно копій матеріалів спадкової справи 07 грудня 2018 року заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. подано дітьми померлої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_4 . Остання будучи матір`ю спадкодавця від прийняття спадщини відмовилась, що підтверджується копією її заяви (а.с. 134-151 т.1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі оформили спадщину на нежиле приміщення по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , який був боржником та іпотекодавцем. Отже нові власники предмета іпотеки набули усіх прав і обов`язків іпотекодавця за іпотечним договором №106Z квіп-07 від 24 липня 2007 року, що свідчить про те, що вимоги кредитора підлягають задоволенню шляхом звернення у рахунок погашення заборгованості стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб. Щодо права вимоги ОСОБА_5 на звернення з позовом до спадкоємців суд врахував визнання ОСОБА_6 своїх та неповнолітніх дітей зобов`язань перед ним, погодившись укласти договір про передачу у власність предмета іпотеки.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За правилами частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Отже, праву застави банку кореспондує успадкований відповідачами обов`язок задовольнити за рахунок іпотечного майна вимоги банку за невиконання зобов`язання за кредитним договором №106КВ-07 від 24 липня 2007 року.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду (постанова від 17 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18).

Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Так, статтею 1281 ЦК України визначено порядок та строки пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, згідно якого спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги (частина перша). Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частина третя). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (частина четверта).

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Встановлено, що сторонами іпотечного договору у пункті 4.3. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п.4.4. цього договору. При цьому пунктом 4.4. визначено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів:

4.4.1. Шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

4.4.2. Шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Разом з тим у пункті 4.5. договору сторони погодили, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Аналогічний правовий висновок зроблено також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 травня 2019 року(провадження № 14-112цс19) та від 12 червня 2019 року (провадження № 14-48цс19).

А отже, у спірних правовідносинах продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Таким чином, ОСОБА_5 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав іпотекодержателя, а суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, безпідставно задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування рішення та ухвалення нового є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апеляційний суд вважає апеляційні скарги частково обґрунтованими, а тому ухвалене в справі рішення необхідно скасувати й ухвалити нове про відмову у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційних скарг про те, що судом не перевірено наявність заборгованості та її розмір, порушення ОСОБА_5 строку для пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємців боржника тощо, не мають значення для розгляду справи, з огляду на те, що позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання бо оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 310/8706/15-ц (провадження № 61-38487св18).

Відповідно рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Разом з тим, твердження апелянтів стосовно порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо розгляду справи у їх відсутності та щодо упередженості судді Миговича О.М. не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що провадження в ній було відкрито 31 липня та 20 вересня 2018 року закрито підготовче провадження. Враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи за клопотаннями сторони відповідачів, необхідність дотримання судом строків розгляду справи, а сторонами - добросовісного користування своїми процесуальними правами, передбачену законом можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду, представництво інтересів ОСОБА_1 професійним адвокатом тощо, з огляду на належне повідомлення учасників справи про день, час та місце судового засідання, суд правильно вважав, що неявка відповідачів не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Що стосується упередженості судді Миговича О.М. в розгляді справи, то обставин та доказів, які б виключали можливість його участі у розгляді даної справи не було встановлено. Відповідно ухвалою Калуського міськрайонного суду від 01 листотопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено в зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

З огляду на вищенаведене, враховуючи доводи апелянтів апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 14 407,50 грн судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

Законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір». За таких обставин з ОСОБА_5 на користь держави в спеціальний фонд Державного бюджету України належить стягнути 14 407,50 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сливінського Олексія Анатолійовича та апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 13 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Калуської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 14 407,50 грн, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) в користь держави в спеціальний фонд Державного бюджету України судові витрати в розмірі 14 407,50 грн, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року