КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, як половину сплачених ним на виконання зобов`язання щодо набуття подружжям спільного майна (квартири).

В обгрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2002 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року було розірвано.

У період шлюбу подружжямнабуто квартиру АДРЕСА_1 за кошти, отримані ОСОБА_2 у кредит в АКБ СР «Укрсоцбанк» відповідно до договору кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року.

Відповідачка ОСОБА_1 , як дружина позичальника ОСОБА_2 , надала свою письмову згоду на укладення Договору кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири та за відповідачкою ОСОБА_1 також визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Відповідачка відмовилась погашатичастину кредиту за вказану квартиру, тому позивач вимушений був одноособово вносити кошти на погашення кредиту.

Зокрема, за період з 09 серпня 2013 року (дня розірвання шлюбу) - по 03 листопада 2015 року (часу повного погашення кредиту) ним було сплачено по тілу кредиту 9 588 доларів 61 цент США та процентів за користування кредитом - 5 157 доларів 26 центів США, разом - 14 745 доларів 87 центів США.

Окрім того, у результаті переговорів з банком йому вдалося досягти угоди про прощення частини боргу, а саме - 7 884 доларів 92 центи США, у зв`язку із чим він вимушений був сплатити податок з доходів фізичних осіб в сумі 28 547 грн. 79 коп. та військовий збір - 2 712 грн. 96 коп., а всього - 31 260 грн. 75 коп., що підтверджується платіжними квитанціями.

У зв`язку проведеними ним оплатами, просив стягнути з відповідача половину суми сплачених ним грошових коштів за вказаними зобов`язаннями, зважаючи на солідарну відповідальність подружжя, із суми 14 745 доларів 87 центів США її половину, що складає 7 372 долари 94 центи США, й із суми 31 260 грн. 75 коп. також її половину, що складає 15 630 грн. 36 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невірне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначила, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що Договором кредиту № 08-038/550к від 17.11.2006р. було передбачене погашення позивачем кредиту шляхом внесення щомісячних платежів (ануїтет) у розмірі 278 (двісті сімдесят вісім) доларів США на місяць з кінцевим строком погашення кредиту у листопаді 2021 року.

Фактично, платежі за договором кредиту вносилися позивачем частинами та нерегулярно протягом двох років після розірвання шлюбу з 17.09.2013р. по 03.11.2015р., що підтверджується матеріалами справи. Так, 03.11.2015р., в межах строку позовної давності (три роки до подання позову), позивачем було здійснено один єдиний платіж за договором кредиту, про що зазначено у відповідній банківській виписці на суму 7830 доларів США 99 центів;

В той же час, загальна сума задоволених судом позовних вимог по справі складає 7 372 долари США 94 центи, що значно перевищує 50% суми, яка була сплачена позивачем 03 листопада 2015 року (в межах строку позовної давності).

З огляду на вказане, задовольняючи вимоги позивача, заявлені поза межами строку позовної давності, суд першої інстанції, ігноруючи заяву відповідача про застосування такого строку, допустив порушення норм матеріального права.

Апелянт також категорично не погоджується із мотивами судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 50% від суми податку на доходи з фізичних осіб та військового збору в розмірі 31 260,75 грн., сплачених позивачем в зв`язку з укладенням ним угоди про прощення боргу за кредитним договором вже після розірвання шлюбу. За твердженням апелянта, наслідки укладання вказаної угоди щодо прощення боргу, аналогічно із обов`язком зі сплати податків та зборів, покладаються виключно на позивача.

Так, укладаючи 03.11.2015 року Договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту №08-038/550к, у відповідності до якого позивач взяв на себе зобов`язання дострокового погашення частини кредиту з частковим анулюванням іншої частини, позивач не діяв в інтересах сім`ї, оскільки шлюб між сторонами вже було розірвано. Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 60 та 65 Сімейного кодексу України, відсутні підстави для застосування солідарної відповідальності.

Саме на виконання цього Договору про внесення змін, позивачем з метою дострокового погашення кредиту, було здійснено єдиний платіж за кредитним договором в межах строку позовної давності - 03.11.2015 року на суму 7830,99 доларів США та прощено частину боргу за договором кредиту, внаслідок чого позивач вважав, що у нього виникли зобов`язання зі сплати податків.

Однак, відповідачка на підставі ст. 65 СК України, не солідарним боржником за зобов`язаннями позивача за угодою, укладеною після розірвання шлюбу, а по-друге, відповідачка в силу норм Податкового кодексу України не може бути солідарним боржником по сплаті позивачем податків та зборів.

Враховуючи зазначені доводи, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Простибоженко О.С. звертає увагу суду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18321/15-ц, зокрема:

- правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань;

- при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном;

- якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя.

Отже, оскільки зобов`язання щодо повернення кредиту у даній справі виникло в інтересах сім`ї у зв`язку з придбанням житла для сім`ї, яке в подальшому було поділене між колишнім подружжям, відтак таке зобов`язання має солідарний характер.

Щодо застосування строку позовної давності, представник позивача, посилаючись на положення ст. ст. 541, 543 ЦК України, вказав, що право на зворотну вимогу (регрес) і відповідно на позов у позивача виникло лише після виконання ним солідарного обов`язку в повному обсязі. До цього моменту, боржник не май права вимагати від інших боржників сплати. З огляду на вказане, позов було пред`явлено в межах 3-річного строку від моменту виконання солідарного зобов`язання позивачем.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 03 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала до канцелярії Київського апеляційного суду письмове клопотання про відкладення розгляду справу у зв`язку із неможливістю прибути до суду з підстав стрімкого зростання кількості випадків зараження корона вірусною інфекцією СОVID-19 та запровадженням карантину.

Представник позивача - адвокат Простибоженко О.С., який прибув в судове засідання, заперечував проти задоволення заявленого клопотання, а також проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу.

Керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнавши неповажними причини неявки відповідача ОСОБА_1 в судове засідання, дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності апелянта.

Заслухавши доповідь судді - доповідача - Таргоній Д.О., пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку проведеними позивачем оплатами, наявні правові підстави для стягнення з відповідачки половини суми сплачених позивачем грошових коштів за зобов`язаннями щодо набутого спільного майна подружжя (квартири), зважаючи на солідарну відповідальність за вказаними зобов`язаннями подружжя й проведеного поділу набутого майна (квартири) на рівні частини (по 1/2), із суми 14 745 доларів 87 центів США її половину, що складає 7 372 долари 94 центи США, й із суми 31 260 грн. 75 коп. - також її половину, що складає 15 630 грн. 36 коп. Водночас, підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за заявою відповідача суд першої інстанції не вбачав.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2002 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2013 року розірвано (а.с. 7 - 12, 13 - 16).

У період шлюбу сторонами набуто квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопода 2006 року (а.с. 17) за кошти, отримані позивачем у кредит в АКБ СР «Укрсиббанк» відповідно до договору кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року в інтересах сім`ї, поручителем за зобов`язаннями позивача була ОСОБА_1 , за умов солідарної відповідальності (а.с. 18 - 20, 21 - 22, 24 - 25, 26 - 28).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власність подружжя, за позивачем - ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири й за відповідачкою ОСОБА_1 також визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири (а.с. 13 - 16).

У зв`язку з відмовою відповідачки ОСОБА_1 вчиняти дії з погашення солідарної кредитної заборгованості, позивачем особисто було внесено кошти для повного погашення кредиту.

Так, 03 листопада 2015 року позивач самостійно вніс до сплати банку частину отриманих ним в інтересах сім`ї кредитних коштів (а.с. 29), що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 жовтня 2018 року, наданою на ім`я позивача, із якої вбачається, що заборгованість за договором кредиту № 08-038/550к від 17 листопада 2006 року зі строком користування - по 16 листопада 2021 року повністю позивачем погашена 03 листопада 2015 року.

Зокрема, за період з 09 серпня 2013 року (дня розірвання шлюбу) - по 03 листопада 2015 року (часу повного погашення кредиту) позивачем було сплачено по тілу кредиту 9 588 доларів 61 цент США та процентів за користування кредитом - 5 157 доларів 26 центів США, разом - 14 745 доларів 87 центів США, що підтверджується платіжними квитанціями (а.с. 30 - 65).

Окрім того, у результаті переговорів з банком позивач досяг угоди про прощення частини боргу, а саме - 7 884 доларів 92 центи США, у зв`язку із чим він сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 28 547 грн. 79 коп. та військовий збір - 2 712 грн. 96 коп., а всього - 31 260 грн. 75 коп., що підтверджується відповіднимиплатіжними квитанціями (а.с. 66 - 68).

Згідно із частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до статтею 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 727/4089/15-ц (провадження № 61-4597св18).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі було виконане позивачем 03 листопада 2015 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 02 листопада 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції з`ясував, що кредитний договір укладався в інтересах сім`ї, відповідачка надавала свою письмову згоду для укладення зазначеного договору, кошти були використані на потреби їх сім`ї. При цьому, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів вірно встановив розмір коштів, які були внесені позивачем на погашення заборгованості за кредитним договором.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини сплачених останнім податків і зборів у зв`язку із прощенням боргу, апеляційний суд зазначає наступне.

За наслідками переговорів із банком позивачем було досягнуто угоди про прощення частини боргу в сумі 7884,92 долари США, за умови дострокового погашення кредиту в аналогічній сумі.

Прощення солідарного боргу створює зобов`язання для обох солідарних боржників. Зокрема, вбачається, що у зв`язку з прощенням боргу позивач отримав додаткове благо, але поніс також певні витрати. Натомість, відповідачка отримала додаткове благо, але таких витрат не понесла. А тому такі витрати належить компенсувати пропорційно до частки сторін у спільній квартирі, тобто по 1/2 частині.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, ухваливзаконне і обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому не можуть бути підставою для його скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд:

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.