Номер провадження: 22-ц/813/2580/20
Номер справи місцевого суду: 500/1560/18
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

з участю секретаря Воронової Є.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Пащенко Т.П., -

в с т а н о в и в:

В березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Укрсоцбанк» (надалі ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення сум заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 18.02.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, а також додаткова угода №1 до кредитного договору, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 91087 дол. США, зі сплатою позичальником 13,5 процентів річних, а з 21.10.2008 року 14,5 % процентів річних, та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 17.02.2015 року.

Позивач умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідачка платежі належним чином не здійснювала, та в результаті порушень умов кредитного договору, у неї виникла заборгованість, яка складає 169617,01 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.02.2018 року еквівалентно 4577630,48 грн.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 169617,01 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.02.2018 року еквівалентно 4577630,48 грн., а також судовий збір у розмірі 68644,46 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2018 року в задоволені позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального права та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги АТ «Укрсоцбанк» зазначає, що судом невірно застосовані норми матеріального права щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача з позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що строк позовної давності не сплинув, оскільки був перерваний поданням АТ «Укрсоцбанк» до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків позовної заяви до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого було ухвалено рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року є безпідставними, оскільки звернення за захистом свого права до некомпетентного суду не свідчить про переривання строку позовної давності.

В судове засідання призначене на 04 листопада 2020 представник банку не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 4-7 т. 2).

На адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_3 , представника АТ «Альфа-Банк», правонаступника АТ «Укрсоцбанк» про відкладання розгляду справи, у зв`язку з тим, що АТ «Альфа-Банк» не може забезпечити явку свого представника у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, колегія суддів вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню, за таких підстав.

В провадженні апеляційного суду справа за апеляційною скаргою АТ «Укрсоцбанк» перебуває з квітня 2019 року, судові засідання призначались неодноразово, однак жодного разу представник апелянта в судове засідання не з`явився. Більш того, у представника апелянта була можливість приєднатися до розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, про що було направлено ухвалу на електронну адресу банку, однак сторона не скористалась цим правом.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, а саме те, що справа за апеляційною скаргою АТ«Укрсоцбанк»в суді апеляційної інстанції перебуває з квітня 2019 року, вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасника справи, який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши доводи апеляційної скарги,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що18.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08-66913-303. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав відповідачу кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в розмірі 91087 дол. США, зі сплатою позичальником 13,50 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця, починаючи з березня 2008 року, та кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 17.02.2015 року (а.с.6-13).

Кредит наданий для купівлі транспортного засобу, згідно з договором купівлі-продажу №14/02/02 від 14.02.2008 року, укладеного з ПП «МерітаймТрансшипмент Центр» (пункт 1.2 кредитного договору).

Згідно з п.2.1. кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку № НОМЕР_1 в Ізмаїльському відділенні Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 в Ізмаїльському відділенні Одеської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» на підставі письмової заяви позичальника.

Пунктом 2.4 кредитного договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті наданого кредиту щомісячно не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Крім того, 18.02.2018 року між сторонами була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №08-66-/13-303 від 18.02.2018 року, відповідно до якої п.1.1. кредитного договору викладений у новій редакції, згідно якої банк надав відповідачу кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в розмірі 91087 дол. США, зі сплатою позичальником 13,5 процентів річних, а з 21.10.2008 року 14,5 % процентів річних, з порядком погашення заборгованості за кредитом рівними частинами в сумі 1084,37 дол. США не пізніше 5 числа кожного місяця починаючи з березня 2008 року та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 17.02.2018 року (а.с.14).

Відмовляючи у задоволені позову АТ «Укрсоцбанк» про стягнення сум заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання, згідно ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З розрахунку кредитної заборгованості, яка надана позивачем до позову вбачається, що сума заборгованості за договором кредиту становить 169617,01 дол. США, що за курсом НБУ станом на 22.02.2018 року еквівалентно 4577630,48 грн., з яких:

- сума заборгованості за кредитом 79588,81 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2147945,91 грн.;

- сума заборгованості за відсотками 90028,20 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2429684,57 грн.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509,526,1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала.

Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання.

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч.ч 1.5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка йог порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності (а.с.118).

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Укладаючи кредитний договір та додаткову угоду до нього, сторони визначили обов`язок ОСОБА_1 повернути банку кредит частинами до 17.02.2015 року.

Відповідно до матеріалів справи та норм ст. ст. 257, 260, 261 ЦК України строк позовної давності за вимогами ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитом, по процентам та штрафам становить три роки.

Судом встановлено, що останній платіж за кредитом був сплачений відповідачкою згідно розрахунку заборгованості за договором (а.с. 20-23) 17.05.2010 року в сумі 0,54 грн.

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в березні 2018 року, тобто більше ніж через три роки після закінчення строку користування кредитом так і більше ніж три роки з моменту останнього платежу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для вимог ПАТ «Укрсоцбанк» сплив.

Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року по справі за № 686/7337/17-ц.

Судом обґрунтовано не було прийнято до уваги посилання позивача щодо переривання строку позовної давності, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому ст. 185 цього Кодексу.

Усі справи що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 26-30 ЦПК. Позовна заява оформлюється з додержанням вимог, викладених у статті 175 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відповідно до ст.2 Закону №1701-ІV третейський суд недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Із ч.2 ст.1 Закону №1701-ІV слідує, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України(конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) роз`яснено, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Стаття 6 Закону №1701-ІV визначає підвідомчість справ третейським судам.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV (доповнено Законом України від 3 лютого 2011 року №2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 11 березня 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

З матеріалів справи вбачається, що укладений ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 кредитний договір містить третейське застереження.

Так, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовилися про те, що спір між ними підлягає розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (п. 6.2 Договору).

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до вказаного третейського суду за вирішенням спору.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 1032703,98 грн. заборгованості за кредитним договором і 10727,04 грн. третейського збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року назване рішення третейського суду скасовано. Установивши, що ОСОБА_1 є споживачем послуг банку і спір виник щодо заборгованості за кредитом, суд дійшов висновку, що така справа не підвідомча третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV. Третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції та не є органом правосуддя, пред`явлення позову до якого, в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. До того ж, спір, який виник між сторонами, не підвідомчий третейському суду.

Дана ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишена без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року. Постановою Верховного суду від 11 січня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.

На підставі вищевикладених обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що строк позовної давності сплинув, у зв`язку з чим у відповідності до вимог закону залишив позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом і процентами без задоволення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрсоцбанк» про те, що судом невірно застосовані норми матеріального права щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача з позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції та не є органом правосуддя, пред`явлення позову до якого, в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України, перериває перебіг позовної давності, а звернення за захистом свого права до некомпетентного суду не свідчить про переривання строку позовної давності.

Доводи про те, що судом першої інстанції не були всебічно досліджені обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішенняскладений 06 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк