Дата документу 05.11.2020 Справа № 332/584/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 332/584/20 Головуючий у 1 інстанції Яцун О.С.
Провадження №22ц/807/2621/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що 05 березня 2019 року згідно з наказом АТ «ЗАлК» № 02-20/к його прийнято на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора на АТ «ЗАлК» з 06 березня 2019 року з окладом у розмірі 11255 грн. Наказом від 18 квітня 2019 року № ЗАЛК-19-К070/01 йому встановлено персональну надбавку у розмірі 11355 грн., нарахування якої проводилось пропорційно відпрацьованому часу.

Згідно з наказом від 29 січня 2020 року № 02-195/к ОСОБА_1 звільнено з 29 січня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 11,15 календарних днів невикористаної відпустки, та наказано не нараховувати персональну надбавку.

Позивач зазначав, що трудову книжку йому видали у день звільнення, проте розрахунок у день звільнення з ним не провели. Згідно розрахункового листа за січень 2020 року ОСОБА_1 нараховано при звільненні: базовий оклад - 10219,47 грн. за 150,50 відпрацьованих у січні годин; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за 11,15 дн.) в розмірі 8199,60 грн.; індексацію в розмірі 65,16 грн.; дотацію на харчування в розмірі 893 грн.

Разом з тим, позивач вважає, що підприємством нараховані суми, належні йому до виплати, не в повному обсязі, а саме; не нараховано персональну надбавку, яка була встановлена у розмірі 11355 грн. згідно наказу від 18 квітня 2019 року № ЗАЛК-19-К070/0 «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 ». Згідно даного наказу нарахування надбавки проводиться пропорційно відпрацьованому часу.

Так, у січні ОСОБА_1 відпрацював 150,5 годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 р. № 1133/0/206/19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», норма тривалості робочого часу в годинах на січень 2020 р. становить 167 годин. Отже, нарахуванню за січень 2020 року підлягає також персональна надбавка в розмірі 10233,10 грн. (11355 грн. /167 *150,5 = 10233,10 грн.).

Таким чином, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» повинен був нарахувати ОСОБА_1 21410,73 грн. та виплатити 17235,63 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів (21410,73 грн. - 19,5% (ПДФО та військовий збір)). 28 січня 2020 року позивачу було виплачено аванс за січень 2020 року у розмірі 3850 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року у розмірі 13385,64 грн. за вирахуванням податків, зборів (із розрахунку 21410,73 грн. (базовий оклад + індексація + дотація + персональна надбавка) - 19,5%) - виплачений аванс 3850 грн. = 13385,64 грн.); компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 6600,68 грн. за вирахуванням податків, зборів (із розрахунку 8199,60 грн. - 19,5% = 6600,68 грн.) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 січня 2020 року по день ухвалення рішення, а також понесені судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 13385,64 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 6600,68 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 січня 2020 року по 16 червня 2020 року у розмірі 101491,80 грн. Стягнуто з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Задовольняючи вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» були відсутні законні підстави не нараховувати ОСОБА_1 персональну надбавку за січень 2020 року, оскільки наказ, яким скасовано наказ про встановлення надбавки ОСОБА_1 , на який посилається відповідач, було прийнято 12 лютого 2020 року, тобто вже після звільнення позивача.

Стягуючи з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 січня 2020 року по 16 червня 2020 року у розмірі 101491,80 грн., суд першої інстанції виходив з розрахунку 94 робочих днів помножено на 1079,70 грн. (середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 ). Доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, а також всіх належних до виплати компенсацій при звільненні, які обґрунтовані тим, що затримка розрахунку з позивачем допущена у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, тобто не з вини відповідача, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції визнав неспроможними.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» подало апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що наказ № ЗАЛК-19-К070/01 від 18 квітня 2019 року «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 » втратив силу з прийняттям Наказу № ЗАЛК-20-Н043/02а від 12 лютого 2020 року. Зазначене призвело до подвоювання суми, що підлягає стягненню з АТ «ЗАлК». Окрім цього, висновок суду про відсутність у відповідача підстав для не нарахування персональної надбавки за січень 2020 року, на думку скаржника свідчить про вихід за межі позовних вимог.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» зазначають про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги, посилаючись на відсутність вини роботодавця, оскільки постановою від 09 серпня 2017 року за ВП № 54474830 в рамках заведеного ВП № 54389933 головним державним виконавцем Вознесенівського ВДВС ГТУЮ Харченко О.Г. було накладено арешт на кошти, що містяться на всіх банківських рахунках ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат». Крім цього, зазначають, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку було порушено принцип співмірності справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, висновок про які наведено у постанові Верховного Суду по справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року.

З огляду на наведене, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» просило скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» просило розгляд апеляційної скарги провести за участю їх представника. Разом з тим, зазначене клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надходило, що в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Так, встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, та визнаються учасникам справи наступні обставини.

Наказом АТ «ЗАлК» № 02-20/к від 05 березня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора з 06 березня 2019 року. Оклад встановлено у розмірі 11255 грн. (а.с. 6).

Наказом № ЗАЛК-19-К070/01 від 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 з 01 травня 2019 року встановлено персональну надбавку у розмірі 11355 грн., нарахування якої проводилось пропорційно відпрацьованому часу (а.с. 7).

Наказом № 02-195/к від 29 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з 29 січня 2020 року з посади провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділів підпорядкування генерального директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 11,15 календарних днів невикористаної відпустки, премію за грудень 2019 року і січень 2020 не виплачувати, персональну надбавку за січень 2020 ОСОБА_1 не нараховувати (а.с.8).

Наказом № ЗАлК-20-Н043/02а від 12 лютого 2020 року, зокрема Наказ № ЗАЛК-19-К070/01 від 18 квітня 2019 року «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 » визнано рахувати таким, що втратив силу з 01 січня 2020 року (а.с. 27).

З копії розрахункового листка за січень 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховано при звільненні: базовий оклад 10219,47 грн. за 150,50 відпрацьованих у січні годин; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (за 11,15 дн.) у розмірі 8199,60 грн.; індексацію у розмірі 65,16 грн.; дотацію на харчування в розмірі 893 грн. (а.с. 10).

Учасниками справи визнається, що розрахунок з ОСОБА_1 не проведено.

Разом з тим, в апеляційній скарзі АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» не погоджується із розміром стягнутої заборгованості по заробітній платі, оскільки на думку скаржника, до суми заборгованості безпідставно внесено персональну надбавку за січень 2020 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість, оскільки наказ, на підставі якого наказ про персональну надбавку ОСОБА_1 втратив силу, було прийнято 12 лютого 2020 року, в той час коли ОСОБА_1 було звільнено 29 січня 2020 року.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що на час звільнення ОСОБА_1 . Наказ № ЗАЛК-19-К070/01 від 18 квітня 2019 року «Про встановлення персональної надбавки за збільшення обсягу робіт ОСОБА_1 » був чинним.

При цьому, щодо зазначення у наказі, який прийнято 12 лютого 2020 року про втрату чинності іншого наказу з 01 січня 2020 року, колегія суддів звертає увагу на положення ст. 58 Конституції України, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За таких обставин, рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції посилаючись на висновки постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначив, , що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку з 30 січня 2020 року по 16 червня 2020 року (день ухвалення рішення) у розмірі 101491,80 грн. (з розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 1079,70 грн).

Так, у відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), зазначено, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (справа № 280/5096/18) зупинено видаткові операції на рахунках та заборонено відчуження майна ПАТ «Запорізькій Виробничий Алюмінієвий Комбінат» до дня складання акта опису майна платника податків у податкову заставу податковим керуючим або акта опису майна, що може бути описано у податкову заставу, або погашення податкового боргу в повному обсязі (а.с. 29-36).

Встановлено також, зокрема з рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року (справа № 808/408/18) що постановою від 09 серпня 2017 року за ВП № 54474830 в рамках заведеного ВП № 54389933 головним державним виконавцем Вознесенівського ВДВС ГТУЮ Харченко О.Г. було накладено арешт на кошти, що містяться на всіх банківських рахунках ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат».

При цьому, доводи апеляційної скарги, що арешт коштів на рахунку є підставою для відмови у застосуванні норми ст. 117 КЗпП України не приймаються колегією суддів, оскільки судом першої інстанції вірно зазначено, що в розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так, справа "Stretch v. the United Kingdom", заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункт 32 Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія "Пайн Веллі Девелопментс" та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «"Прессос Компанія Нав`єра" та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). Отже, звільнення АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від обов`язку компенсувати працівнику майнові втрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, в цьому випадку не буде відповідати принципу «пропорційності» та призведе до порушення необхідного балансу. Разом з тим, зазначена обставина колегією суддів враховується як підстава для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Колегією суддів враховується, що сума заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки складає 19986,32 грн. (13385,64+6600,68), є більш ніж у п`ять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (101491,80 грн.).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000 грн.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим, згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, змінити, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 101491,80 грн. до 20000 грн..

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року у цій справі в частині стягнення з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити:

Зменшити стягнутий з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 101491,80 грн. до 20000 (двадцяти тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: