ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/7656/17

провадження № 22-ц/818/3520/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Хорошевського О.М.

суддів - Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану в особі його представника ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року постановлене суддею Харченко А.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та процентів за несвоєчасне повернення боргу,

у с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому уточнив і просив стягнути солідарно на його користь інфляційні витрати в сумі 10295639,70 грн., проценти за несвоєчасне повернення боргу в сумі 7170169,59 грн., а всього 17465809,29 грн. за період з липня 2013 по травень 2018 року, а також стягнути з відповідачів солідарно судові витрати в сумі 16890 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.03.2009 року про стягнення з відповідачів боргу у розмірі 7313820 грн. 36 коп. до теперішнього часу не виконано. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2013 частково задоволені позовні вимоги позивача та стягнуто інфляційні витрати в розмірі 1422233 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.10.2013 частково змінено рішення Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2013 в частині відмови суду першої інстанції у стягненні 12% річних з відповідачів та стягнуто в цій частині 3659130,11 грн. Однак до теперішнього часу рішення суду не виконано, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних витрат та процентів за несвоєчасне повернення боргу (а.с. 1-9, 83-87, 96-100).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та процентів за несвоєчасне повернення боргу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити в нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. На момент звернення до суду вже 11 років як не виконується рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, через дії відповідачів.

Посилання суду на те, що сплинув строк позовної давності є необґрунтованим, у зв`язку з тим, що у 2013 році звертався з аналогічною позовною заявою про стягнення відсотків та інфляційних витрат у зв`язку з невиконанням відповідачем договорів позики та положень цивільного законодавства. тому рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що оскільки боржники не виконують взяті на себе зобов`язання в зв`язку з чим у позивача є право на перерахунок інфляційних витрат та передбачених договором 12% річних на дату звернення до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України)).

Як встановлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, 15.02.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено два договори позики, згідно з якими відповідач ОСОБА_2 за згодою відповідача ОСОБА_3 отримав у борг відповідно 3282500,00 гривень та 1010000,00 гривень, які вони зобов`язалися повертати шляхом щомісячної сплати ОСОБА_1 ..

Відповідно до п.8 кожного із договорів передбачена сплата 12% річних у разі несвоєчасно сплаченого або несплаченого платежу з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.03.2009 року з відповідачів солідарно стягнуто 7355102 грн. 32 коп., яке змінене рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 03.07.2009 року. На користь позивача стягнуто солідарно з відповідачів 7313820 грн. 36 коп. Розірвано договір позики від 15.02.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на загальну суму 3282500,00 гривень. Розірвано договір позики від 15.02.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на загальну суму 1010000,00 гривень (а.с.11-24).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що за змістом розірваних в судовому порядку договорів позики, строк їх виконання був 28.12.2009 року, таким чином, загальна позовна давність тривалістю у три роки, визначена ст. 257 ЦК України, спливла ще 29.12.2012 року, про що заявлено відповідачем ОСОБА_2 , тому у суду наявні підставі для відмови у позові.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, що виникають з грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Разом з тим відповідачі наполягали на застосуванні строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с.102-106).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Зобов`язання по сплаті позивачу грошової суми у розмірі 4292500,00 грн відповідачами підтверджена рішенням суду першої інстанції від 03.07.2009.

Так, звертаючись до суду з позовом позивач просить стягнути інфляційні витрати та 12% річних за порушення виконання грошового зобов`язання за період з 07.2013 по 04.2017 року.

Судова колегія вважає за можливе застосувати позовну давність у 3 роки, тому задоволенню підлягають вимоги за період який передував зверненню до суду тобто з 12.06.2014 до 12.06.2017.

Вимоги про стягнення 12% річних передбачених п.8 договорів позики задоволенню не підлягають, оскільки рішенням суду першої інстанції, яке змінене рішенням апеляційного суду від 03.07.2009 розірвано договір позики від 15.02.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та договір позики від 15.02.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таким чином положення договорів з дня набрання чинності рішенням суду першої інстанції застосуванню не підлягають.

До вказаних правовідносин після розірвання договору підлягає застосуванню норми цивільного кодексу, а саме положення ст. 625 ЦК України.

Враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Відомостей про те, що відповідачами виконане рішення АСХО від 03.07.09 суду не надано. За правилами статті 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Оскільки зобов`язання відповідачів не припинились то правила ст. 625 ЦУ України застосовуються до повного його виконання.

Такими чином судова колегія вважає за можливе стягнути з відповідачів 3% річних та індекс інфляції за період з 12.06.2014 по 12.06.2017.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р застосовуючи індекси інфляції при розгляді судових справ для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; що оприлюднений у засобах масових інформації.

Так, заборгованість за договором позики №1 становить 3282500,00 грн за договором №2 становить 1010000,00 грн а всього 4 292 500.00 грн.

3% річних на суму 4 292 500,00 за три роки становить 386325.00 грн.

Інфляційні витрати за період з 12.06.2014 до 01.01.2015 складають:

Інфляційні витрати за період з 12.06.2014 до 01.01.2015 складають:

червень 2014 року - борг 4 292 500 грн., індекс інфляції 101% інфляційні витрати 42925 грн..

липень 2014 року - борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 100,4 % інфляційні витрати 17170 грн.,

серпень 2014 року - борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 100,8 % інфляційні витрати 34340 грн.,

вересень 2014 року - борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 102,9 % інфляційні витрати 124482,50 грн.,

жовтень 2014 року - борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 102,4 % інфляційні витрати 103020 грн.,

листопад 2014 року - борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 101,9 % інфляційні витрати 81557,50 грн.,

грудень 2014 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 103 % інфляційні витрати 128775 грн.,

Разом за 2014 рік 532270 грн.

Інфляційні витрати (за рік 143,3%) за період з 01.01.2015 до 01.01.2016 складають: 1858652,50 грн.

Інфляційні витрати (за рік 112,4) за період з 01.01.2016 до 01.01.2017 складають: 532270 грн.

Інфляційні витрати за період з 01.01.2017 до 12.06.2017 складають:

січень 2017 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 101,1 % інфляційні витрати 47217,50 грн.,

лютий 2017 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 101 % інфляційні витрати 42925 грн.,

березень 2017 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 101,8 % інфляційні витрати 77265 грн.,

квітень 2017 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 100,9 % інфляційні витрати 38632,50 грн.,

травень 2017 року борг 4292500,00 грн., індекс інфляції 101,3 % інфляційні витрати 55802,50 грн.,

червень 2017 року борг 4 292 500 грн., індекс інфляції 101,6 % інфляційні витрати 68680 грн.,

Разом за 2017 рік 330522,50 грн.

Всього за період з 12.06.2014 по 12.06.2017 інфляційні втрати становлять 3253715.00 грн.

Таким чином стягненню з відповідачів підлягає 3% річних у сумі 386325,00 грн та інфляційні витрати за період з 12.06.2014 по 12.06.2017 у сумі 3253715,00 грн, а всього 3640040,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 задоволена частково то з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати (3640039,50 (задоволенні вимоги)*100/17465809,29(позовні вимоги)=20,8% (задоволено вимог). У суді першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 16890 грн *20,8/100=3513,12 підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах, тобто по 1756,56 грн з кожного. За подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 25215,00 грн *20,8/100=5244,72 грн підлягають стягненню з відповідачів по 2622,36 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 386325,00 (триста вісімдесят шість тисяч триста двадцять п`ять гривень) та інфляційні витрати за період з 12.06.2014 по 12.06.2017 у сумі 3253715,00 (три мільйони двісті п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятнадцять гривень), а всього 3640040,00 (три мільйони шістсот сорок тисяч 40 гривень).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені за подання позовної заяви у сумі 3513 (три тисячі п`ятсот тринадцять гривень) 12 коп, тобто по 1756 (одна тисяча сімсот п`ятдесят шість гривень) 56 коп з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені за подання апеляційної скарги у сумі 5244 (п`ять тисяч двісті сорок чотири гривні) 72 коп тобто по 2622 (дві тисячі шістсот двадцять дві гривні) 36 коп з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складений 06 листопада 2020 року.