Справа №159/7169/19
Номер провадження 2/162/81/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря судових засідань Пилипчук Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ковельська міська рада в особі органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 27 грудня 2019 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про позбавлення останього батьківських прав відносно їхніх малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 червня 2015 року між нею та відповідачем по справі було розірвано шлюб, в якому у них народилося двоє дітей. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати та на даний час проживають з нею в м.Ковель Волинської області. Оскільки відповідач ухиляється від обов`язку виховання та утримання дітей, позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала. Як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вказала, що він як батько, з моменту розірвання шлюбу, 25 червня 2015 року, по даний час, ухиляється від виконання обов`язків по вихованню сина та дочки, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, з дітьми взагалі не спілкується.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному вебсайті Любешівського районного суду Волинської області у складі вебпорталу "Судової влади України" оголошення про виклик, що відповідно до вимог ЦПК України

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ковельська міська рада в особі органу опіки та піклування, в судове засідання на розгляд справи не з`явився. У поданому до суду клопотанні міський голова О. Кіндер просить розгляд справи здійснювати у відсутності представника, позовні вимоги підтримує, оскільки вважає всі аргументи та позовні вимоги викладені в заяві обґрунтованими та позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей буде відповідати їх інтересам.

Суд заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, приходить до наступного висновку.

Нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що 16 жовтня 2010 року відділом РАЦСу Любешівського РУЮ Волинської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

В даному шлюбі, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , народилися, відповідно, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано, що підтверджується копією виписки з рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області.

Зі змісту статті ст.150 Сімейного кодексу України слідує, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, однією з підстав позбавлення судом батьківських прав матері, батька, згідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, є їх ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 16 Постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснень пункту 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов`язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батьки свідомо ухиляються від їх виконання, адже ухилення від виконання обов`язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов`язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити, а це означає, що батьки наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі по тексту - Конвенція) передбачає обов`язок держави забезпечити те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ суди застосовують Конвенцію "Про захист прав людини і основоположних свобод" та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою і важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа, має реальну можливість виконати його, але свідомо не виконує відповідних дій. Так, батько вважатиметься таким, що ухиляється від обов`язку по вихованню дитини, якщо він ні усно, ні письмово не спілкується з нею, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Так, ОСОБА_1 на доведення позовних вимог та заявленої нею необхідністі у позбавленні відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 було подано наступні докази: копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 та свідоцтва про народження ОСОБА_4 , виписку з домової книги про склад сім`ї, виписку з рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 25 червня 2015 року, та довідку про заробітну плату видану позивачу, згідно якої остання працює провідним економістом в Філії - Волинське обласне управління АТ "Ощадбанк".

В судовому засіданні позивач неодноразово стверджувала, що відповідач з липня 2015 року та поданий час не цікавиться дітьми, не бере участі у їх вихованні та не допомагає фінансово. Наведене вказували і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Аналізуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що подані позивачем, на обґрунтування позовних вимог докази та надані в судовому засіданні покази свідків мають інформативний характер та не свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітніх дітей, а також про його умисну винну поведінку при виконанні таких обов`язків.

При цьому, судом було встановлено, що вироком Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_2 було засуджено за ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки. Вказане покарання відповідач, з 17 березня 2016 року, відбував в ДУ "Городоцький виправний центр (№131)".

Наведені докази свідчать про те, що з березня 2016 року та протягом наступних двох років, відповідач не мав можливості безпосередньо приймати участь у вихованні своїх дітей.

Окрім того, з поданих органом опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської матеріалів про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей вбачається, що:

-ОСОБА_2 з 2016 року проживає в м.Горохів Волинської області та, на даний час, перебуває на заробітках в Республіці Польща, вказане підтверджується наданими 11 березня 2020 року інспектору з ювенальної превенції Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області поясненнями ОСОБА_9 та батьком відповідача в даній цивільній справі ОСОБА_10 ;

-відповідач не був повідомлений про розгляд Службою у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради звернення ОСОБА_1 щодо надання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав, оскільки на момент розгляду звернення останній перебував в Республіці Польща. Вказане стверджується листом Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради №090-1.20 від 03 березня 2020 року та листом Горохівського ВП ГУНП у Волинській області №3503/50/01-20 від 28 березня 2020 року;

-у висновку органу опіки та піклування м.Ковеля про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 не обґрунтовано та не вказано яким чином позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 , відповідатиме інтересам саме дітей;

-позивач ОСОБА_1 в поданій на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини та виконавчого комітету Ковельської міської ради заяві вказала, що ОСОБА_2 не допомагає дітям фінансово, дане вказано і в інформаційному зверненні ОСОБА_1 до Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області. Проте, згідно виданої Ковельським міськрайонним судом Волинської області довідки від 09 червня 2020 року позивач в даній цивільній справ ОСОБА_1 не зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З огляду на вказане вище, суд приходить до переконання про необґрунтованість прийнятого виконавчим комітетом Ковельської міської ради від 09 квітня 2020 року №129 відносно ОСОБА_2 рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей, оскільки:

1)при розгляді питання щодо доцільності, обґрунтованості позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей, Службою у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, не була з`ясована думка самих дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо винесеного на розгляд Служби питання, хоча інтереси дітей, в даному випадку, мають бути дослідженими в першу чергу, та не з`ясовано чи відповідатиме, в повній мірі, таке позбавлення інтересам саме неповнолітніх дітей;

2)відповідач ОСОБА_2 був позбавлений можливості бути проінформованим про порушення позивачкою ОСОБА_1 питання про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітніх дітей та винесення даного питання на розгляд виконавчого комітету Ковельської міської ради 09 квітня 2020 року - через тривалу відсутність за місцем проживання, оскільки перебував та на час розгляду справи перебуває за кордоном, що не може однозначно свідчити про його винну поведінку в ухиленні від виховання дітей та його свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Разом з цим, незрозумілим суду є посилання позивача на відсутність матеріальної та фінансової підтримки відповідача ОСОБА_2 на утримання своїх дітей, при цьому з моменту розірвання шлюбу, 25 червня 2015 року, та по даний час ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Також, судом була досліджена заява матері відповідача - ОСОБА_12 від 20 травня 2020 року, згідно якої з листопада 2019 року ОСОБА_2 перебуває на заробітках у Республіці Польща. У зв`язку з оголошеним карантином та проведеним операційним втрачанням, подальшим лікуванням, її син позбавлений можливості повернутись до України.

Таким чином, в силу положень Цивільного процесуального кодексу України відповідача ОСОБА_2 було в належний спосіб повідамлено про розгляд даної цивільної справи, проте у суду відсутні будь-які відомості, що відповідачу відомо про розгляд в суді питання щодо позбавлення його батьківських прав.

Крім того, позивачем не було заявлено клопотання про допит неповнолітніх дітей в судовому засіданні, а тому суд був позбавлений можливості з`ясувати думку неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу позбавлення їх батька ОСОБА_2 батьківських прав щодо них.

Вказане вище не відповідає вимогам ст.12 Конвенції згідно якої дитині, здатній сформулювати власні погляди, забезпечується право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Разом з цим, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року, заява №10383/09, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

На переконання суду, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому при всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні обставин даної цивільної справи, в даному випадку є недоведеною необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а також, що таке позбавлення відповідатиме якнайкращим інтересам неповнолітніх дітей. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів саме свідомого ухилення відповідечем від виховання своїх неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 та його свідоме нехтування батьківськими обов`язками в розумінні п.2 ч.1 ст.164 СК України, які були б законною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для позбавлення, відповідача в даній цивільній справ, ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 .

Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України у свїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" - зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, задля забезпечення якнайкращих інтересів дітей, збереження та захисту традиційних сімейних зв`язків та діючи лише в інтересах неповнолітніх дітей, суд вважає, що відповідача ОСОБА_2 слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дітей, відмовивши в задоволенні позову.

Керуючись статтями 164, 165 СК України, керуючись статтями ст.4, 19, 81, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ковельська міська рада в особі органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на органи опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Головуючий: Н.І. Гладіч