Постанова

Іменем України

02 листопада 2020 року

м. Київ

справа №642/8193/16-ц

провадження № 61-17080св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач-ОСОБА_2 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів Яцини В.Б., Кругової С.С., Сащенка І.С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача кошти у сумі 25 000,00 доларів США строком на один рік та зобов`язався їх повернути протягом двох місяців з моменту звернення позивача за боргом. Зазначене підтверджується розпискою.

06 листопада 2016 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення грошових коштів, однак ця вимога відповідачем проігнорована, грошові кошти не повернені.

Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у рахунок погашення боргу грошові кошти у розмірі 656 750,00 грн, що станом на 26 грудня 2016 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 25 000 доларів США.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалась судами неодноразово

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 656 750,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказам правомірність своїх вимог, тому позов підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у договорі позики сторони визначили строк повернення коштів у двомісячний термін з моменту звернення позивача з вимогою про повернення боргу. Таким чином, суд апеляційної інстанції не визначив момент коли позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою, тобто не встановив часу з якого почався перебіг строку позовної давності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року змінено, а саме було зменшено суму стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 до 646750,00 гривень.

Ухвалюючи відповідне рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за змістом наведеної розписки, з урахуванням її доповнення записом від 06.02.2013 року про те, що домовленості зберігаються, боржнику було надано пільговий строк для виконання обов`язку протягом двох місяців з дня вимоги про повернення боргу. Таку письмову вимогу позивач надіслав відповідачу 06.11.2016 року, факт отримання якої відповідачем підтверджується письмовою розпискою про її вручення відповідачу 17.11.2016 року, тобто відповідач повинен був повернути борг не пізніше 16.01.2017 року. Строк позовної давності перервався та почав новий перебіг 06.11.2013 року, тому позивач не пропустив строк давності зі зверненням до суду з відповідним позовом. Окрім того, суд враховав 1000 грн, які були сплачено відповідачем позивачу у рахунок погашення договору позики.

Надходження касаційно ї скарги до суду касаційної інстанції та рух справи у суді касаційної інстанції

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано з Ленінського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи №642/8193/16-ц.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просив суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції не було встановлено наявність отримання відповідачем копії вимоги від 06.11.2016 року.

Скаржник заперечує факт написання ним на розписці напису від 06.02.2013 року щодо актуальності домовленостей .

Суд невірно тлумачив допис у розписці від 06.02.2013 року щодо актуальності домовленостей, оскільки відсутнє переконливе та беззаперечне тлумачення цього напису.

Позивач не надав доказів того, що саме з метою погашення заборгованості за спірним договором позики відповідач здійснював перерахування коштів на рахунок позивача у сумі 10000 грн.

Позовна давність щодо даних спірних правовідносин сплинула 07.12.2014 року.

Суд апеляційної інстанції в супереч вимогам ч. 3 ст. 367 ЦПК України прийняв висновок експерта від 30.05.2019 року, який є недопустимим доказом.

Доводи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції правильно встановив правову природу договору та тлумачив допис від 06.02.2016 року до нього, та виконавши вказівки Верховного Суду, дійшов правильного висновку, що строк позовної давності не пропущено та наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог,

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 06 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, який оформлений у вигляді боргової розписки, згідно з якою відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США строком на один рік та зобов`язався повернути кошти протягом двох місяців, з моменту звернення. Вказану розписку доповнено рукописнимтекстом від 06.02.2013 року за підписом ОСОБА_2 російською мовою про те, що домовленості актуальні (том 1, а.с. 4 ).

06 лютого 2013 року сторонами продовжено дію договору, про що свідчить запис у тексті розписки «Договоренности актуальны 06.02.13».

Допис від 06.02.2013 року до розписки від 06.12.2010 року про те, що домовленості є актуальними, було виконано відповідачем ОСОБА_2 , - означає, що відповідач 06.02.2013 року, коли вже сплив річний строк отримання позики у сумі 25000 доларів США, підтвердив умови договору позики, які містяться у розписці від 06.12.2010 року про повернення позики протягом двох місяців після звернення до нього ОСОБА_1 з відповідною вимогою.

Згідно листа від 06 листопада 2016 року ОСОБА_1 поштою звернувся на адресу ОСОБА_2 із письмовою вимогою, в якій просив відповідача у термін до двох місяців повернути позичені грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США не пізніше 08.01.2017 (том 1 а.с. 6).

На підтвердження поштового відправлення вказаного листа позивач надав до суду першої інстанції копію фіскального чеку від 07.11.2016, а на підтвердження отримання такого листа ОСОБА_2 - розписку про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17.11.2016 року (том 1, а.с. 6, 43).

Згідно з виписки з банківського карткового рахунку в «ПриватБанку» ОСОБА_1 27.06.2016 року відповідач ОСОБА_2 переказав на рахунок ОСОБА_1 2500 грн ( том 1, а.с. 81).

Також відповідач сплатив позивачу 2500 грн 07.09.2012 року, 2500 грн 26.04.2012 року, 2500 грн 28.05.2012 року, на підтвердження чого надав до суду першої інстанції відповідні квитанції, які просив суд прийняти в якості доказів.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19 грудня 2017 року № 16827/25442 рукописний текст розписки від 06.12.2010 року від імені ОСОБА_2 , що починається та закінчується словами «Розписка Я , ОСОБА_2 …» та «… Написано собственноручно. 06.12.10», а також рукописні записи «Договоренности актуальны 06.02.13» в цій розписці виконані ОСОБА_2 (том 1, а.с.138-143).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції про зміну рішення суду першої інстанції тільки в частині розміру стягуваної суми заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за змістом наведеної розписки, з урахуванням її доповнення записом від 06.02.2013 року про те, що домовленості зберігаються, боржнику було надано пільговий строк для виконання обов`язку протягом двох місяців з дня вимоги про повернення боргу. Таку письмову вимогу позивач надіслав відповідачу 06.11.2016 року, факт отримання якої відповідачем підтверджується вищевказаною письмовою розпискою про її вручення відповідачу 17.11.2016 року, тобто відповідач повинен був повернути борг не пізніше 16.01.2017 року. Строк позовної давності перервався та почав новий перебіг 06.11.2013 року, тому позивач не пропустив строк позовної давності зі зверненням до суду з відповідним позовом. Окрім того, суд враховує 10000 грн, які були сплачено відповідачем позивачу у рахунок погашення договору позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Стосовно природи спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі розписки від 06 грудня 2010 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи спір та належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій, встановивши факт передання позивачем відповідачу в позику коштів та зобов`язання повернути кошти, установили дійсну правову природу правовідносин сторін , що виникли на підставі договору позики.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також із висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги відносно того, що суди дійшли помилкового висновку, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України не заслуговують на увагу.

Заперечуючи проти позову і стверджуючи про відсутність між сторонами договірних правовідносин з приводу позики грошових коштів, з підстав того, що відповідач не підписував вказаний договір, останній не надав доказів на підтвердження цих обставин.

Натомість, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19 грудня 2017 року № 16827/25442 рукописний текст розписки від 06.12.2010 року від імені ОСОБА_2 , що починається та закінчується словами «Розписка Я , ОСОБА_2 …» та «… Написано собственноручно. 06.12.10», а також рукописні записи «Договоренности актуальны 06.02.13» в цій розписці виконані ОСОБА_2 (том 1, а.с.138-143).

Враховуючи відсутність доказів про те, що текст розписки складений та підписаний іншою особою, а не ОСОБА_2 , суди правильно оцінили вказану розписку як борговий документ, який підтверджує існування між сторонами позикових зобов`язань.

Стосовно тлумачення допису від 06.02.2013 року до розписки від 06.12.2010 року про те, що домовленості є актуальними, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 06.02.2013 року в розписку від 06.12.2010 року власноручно ОСОБА_2 було внесено та підписано рукописний текст російською мовою про те, що домовленості актуальні.

Позивач зазначив, що дописаний 06.02.2013 року рукописний текст про актуальність домовленостей означає, що ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти протягом двох місяців після отримання вимоги від ОСОБА_1 , тобто на тих умовах які були попередньо визначені розпискою від 06.12.2010 року.

В касаційній скарзі відповідач заперечує проти такого тлумачення вказаного допису, вважає, що не можливо достеменно та беззаперечно встановити справжню правову природу цього напису та його тлумачити.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила встановленні статтею 213 ЦК України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

До аналогічного висновку з приводу тлумачення умов договору правочинів дійшов Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц.

Суд апеляційної інстанції вищевказані підходи щодо тлумачення прийняв до уваги, в результаті чого дійшов правильного висновку щодо тлумачення вказаної частини договору позики щодо актуальності домовленостей, яку слід розуміти, що відповідач 06.02.2013 року, підтвердив первісні умови договору позики, які містяться у розписці від 06.12.2010 року, зокрема стосовно повернення позики протягом двох місяців після звернення до нього ОСОБА_1 з відповідною вимогою.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження іншого тлумачення вказаного допису.

Таким чином, доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції невірно тлумачив допис у розписці від 06.02.2013 року щодо актуальності домовленостей не заслуговують на увагу та зводяться до незгоди з таким висновком суду апеляційної інстанції, у спростування якого скаржник не надав належного обґрунтування.

Стосовно наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно листа від 06 листопада 2016 року ОСОБА_1 поштою звернувся на адресу ОСОБА_2 із письмовою вимогою, в якій просив відповідача у термін до двох місяців повернути позичені грошові кошти у розмірі 25 000 США не пізніше 08.01.2017 року (том 1, а.с. 6).

ОСОБА_2 отримав лист-повідомлення про вимогу здійснити погашення заборгованості за договором позики 17.11.2016 року (а.с. 6, 43).

Судами було встановлено, що станом на день звернення відповідач погасив заборгованість за договором позики не в повному обсязі.

Зокрема, судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором позики переказав на рахунок ОСОБА_1 26.04.2012 року 2500 грн, 28.05.2012 року 2500 грн, 07.09.2012 року 2500 грн, 27.06.2016 року 2500 грн, у спростування чого відповідачем не було надано належних доказів.

За таких підстав, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, щодо наявності підстав стягнення з відповідача за договором позики від 06.12.2010 року 646750,00 грн.

Стосовно позовної давності щодо позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у договорі позики сторони визначили строк повернення коштів у двомісячний термін з моменту звернення позивача з вимогою про повернення боргу. Таким чином, суд апеляційної інстанції не визначив момент коли позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою, тобто не встановив часу з якого почався перебіг строку позовної давності.

Відповідачем було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку діє загальна позовна давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом наведеної розписки, з урахуванням її доповнення записом від 06.02.2013 року про те, що домовленості зберігаються, боржнику було надано пільговий строк для виконання обов`язку протягом двох місяців з дня вимоги про повернення боргу.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що письмову вимогу позивач надіслав відповідачу 06.11.2016 року, яку відповідач отримав 17.11.2016 року, тобто відповідач повинен був повернути борг не пізніше 16 січня 2017 року.

Відповідач у спростування вказаного належних доказів суду апеляційної інстанції не надав.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що на день звернення до суду з цим позовом 28.12.2016 року, трирічний строк позовної давності не сплив.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції виконав вказівки Верховного Суду щодо необхідності визначення позовної давності у спірних правовідносинах, встановлених у постанові від 13 березня 2019 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції в супереч вимогам ч. 3 ст. 367 ЦПК України прийняв від позивача висновок експерта від 30.05.2019 року стосовно смс-листування позивача з відповідачем з приводу договору позики, який не відповідає вимогам допустимості доказів, суд апеляційної інстанції не надавав йому оцінку в оскаржуваному судовому рішення та не поклав в основу своїх висновків.

Таким чином, доводи касаційної скарги як підстава для скасування оскаржуваного судового рішення зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та є переоцінкою доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в чинній редакції.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін,

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик