Справа № 466/3456/19 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/163/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

25.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просив розірвати договір житлового найму з ОСОБА_3 щодо житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

У подальшому не змінюючи предмету та підстав позову (а.с.82), відмовився від позовної вимоги в частині розірвання договору житлового найму з ОСОБА_3 щодо житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 та просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради від 09.04.2003 за №349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради №104 від 10.02.2004 « Про об`єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 25,9 кв.м, кухні пл.12,7кв.м та комунальних вигод. Квартира неприватизована та належить Львівській міській раді.

Його сестра відповідач по справі ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі з 2005 року, не оплачує витрат по комунальних послугах, не бере участі в технічному утриманні квартири, відтак не виконує свої обов`язки по договору найму житлового приміщення, а тому змушений звернутись до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 в користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн, (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що іншого житла крім квартири АДРЕСА_1 немає, що підтверджується документами, які наявні в матеріалах справи, тому позбавлення апелянта права користуватись жилим приміщенням грубо порушує її конституційні права на житло. Просить рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що ОСОБА_3 підтвердила в судових засіданнях про те, що отримала ключі від квартири під час виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 14.05.2015. Про такий факт свідчить і постанова Шевченківського відділу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2016. Однак апелянт не вселилася у квартиру та не проживає у ній за відсутності перешкод у цьому.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без мін, з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою її адвоката, проте підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення, розгляд справи проводиться за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що згідно розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради від 09.04.2003 за №349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради №104 від 10.02.2004 «Про об`єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 » ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 25,9 кв.м, кухні пл.12,7 кв.м та комунальних вигод. Квартира неприватизована та належить Львівській міській раді.

Як вбачається з довідки ЛКП «Варшавське 407», у квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Мати сторін знята з реєстрації в зв`язку із смертю (а.с.17).

Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 19.10.2006 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом та задоволено зустрічний про вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні житлом. Вказане рішення виконано 27.02.2007.

Повторно рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 23.06.2011 було частково задоволено позов ОСОБА_3 : зобов`язано ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні спірною квартирою та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом (а.с.47-49), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2012 залишено без змін.

07.09.2012 згадане рішення суду було виконано, що стверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (справа №2-272/11).

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.10.2013 позов ОСОБА_5 був задоволений та суд визнав позивачку такою, що втратила право користування вказаною квартирою (а.с.53), однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 18.03.2014 скасував рішення районного суду та відмовив ОСОБА_5 у задоволенні його позову (справа №466/4660/13) (а.с.54-55).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2015 ухвалено забов"язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с.56), яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.09.2015 залишено без змін (справа №466/9273/14-ц).

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Стаття 72 ЖК України передбачає можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законом строки в судовому порядку.

Судом установлено, що відповідачу ОСОБА_3 були передані ключі від спірної квартири 21.03.2016, що визнали сторони. Суд установив також, що ОСОБА_3 не несе жодних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг та проведенні ремонту. Крім того, відповідач не зверталася до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинив їй позивач.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що відповідач, яка отримала ключі від спірної квартири 21.03.2016, не була позбавлена можливості вільного доступу до житла з моменту повторного вселення, доказів чинення їй перешкод позивачем у проживанні у квартирі суду не надала, прийшов до правильного висновку про те, що вона не проживає за адресою реєстрації з жовтня 2016 року, тобто понад шість місяців, без поважних причин, тому втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:03.11.2020

Головуючий

Судді