Постанова

Іменем України

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 686/1025/16-ц

провадження № 61-9989 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 11 травня 2016 року у складі судді Демінської А. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що між ним та ОСОБА_1

19 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 101117-CRED,

за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 000,00 доларів США

із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних

на поточну заборгованість і 48 % річних на прострочену заборгованість строком до 12 травня 2009 року. На забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_2 у цей самий день було укладено договір поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань

за кредитним договором станом на 03 грудня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 14 468,37 доларів США, що еквівалентно

342 032,31 грн, з яких: 3 472,98 доларів США - заборгованість за кредитом;

10 296,35 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 10,58 доларів США - штраф (фіксована частина)

і 688,47 доларів США - штраф (процентна складова).

З урахуванням наведеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно вказану суму заборгованості,

а також вирішити питання понесених судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 11 травня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 769,33

доларів США, що еквівалентно 325 506,96 грн, та 16 525,54 грн заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати у розмірі 5 490,48 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушив умови укладеного між ним і банком кредитного договору, а тому

з нього на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом і заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 13 769,33 даларів США, що еквівалентно 325 506,96 грн. Неустойка, що підлягає

до стягнення, складається зі штрафів у розмірі 10,58 доларів США

та 688,47 доларів США (фіксована частина та процентна складова), і підлягає стягненню у національній валюті відповідно до пункту 4.7 кредитного договору (16 525,54 грн).

Суд першої інстанції також вказав, що банк не пред`явив вимог до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (частина четверта статті 559 ЦК України), а тому порука

за виконання обов`язків за вказаним кредитним договором є припиненою.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 11 травня 2016 року.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 16 жовтня 2019 року у складі судді Приступи Д. І. заяву ОСОБА_1

про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

ОСОБА_1 оскаржив заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року у загальному порядку.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 11 травня 2016 року скасовано та постановлено нове судове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 472,98

доларів США заборгованості за кредитом, 4 569,48 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом, 250,00 грн штрафу (фіксована частина), 10 756,71 грн штрафу (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати

у розмірі 3 208,09 грн.

У решті позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті

1050 ЦК України, а тому суд першої інстанції неправомірно стягнув

з ОСОБА_1 проценти, нараховані після закінчення визначеного договором строку кредитування, тобто за період із 12 травня 2009 року по 03 грудня

2015 року. При цьому апеляційний суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року

у спрві № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Крім того, оскільки банком протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання вимог до ОСОБА_2 не пред`явлено,

її порука за зобов`язаннями ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором є припиненою.

При цьому відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки відповідачем у межах позовної давності було внесено кошти на рахунок банку на погашення кредиту, а строк позовної давності складає 5 років (пункт 6.8 кредитного договору).

Апеляційний суд також зазначив, що стягнення штрафу у фіксованій частині

та процентній складовій передбачено умовами кредитного договору

і не вважається подвійною відповідальністю одного виду за одне й те саме порушення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвали нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» судові рішення у касаційному порядку не оскаржило.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 20 липня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1

про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року

та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року залишено без руху для усунення її недоліків, а саме: запропоновано сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ,

що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 26 серпня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1

про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги

на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 25 травня 2020 рокувідмовлено.

Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 20 липня 2020 року. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 20 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 686/1025/16-ц

із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу.

У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на той факт, що заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2016 року ухвалено за його відсутності,

він не був повідомлений про час та місце розгляду справи, а висновки міськрайонного суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що банк

не звертався до нього з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором. При цьому він не вносив кошти на рахунок банку на погашення кредиту після закінчення строку дії договору, а у доданій банком до матеріалів справи виписці по рахунку не зазначено жодної інформації про платника,

який у березні 2012 року, а не у березні 2013 року, як зазначено у постанові апеляційного суду, вніс грошові кошти на рахунок банку. Таким чином, строк звернення до суду із вказаною вимогою банком пропущено, про що він був позбавлений права заявити у суді першої інстанції. Крім того, між сторонами не укладався договір про збільшення позовної давності.

Також вказує, що суд апеляційної інстанції здійснив неправильний розрахунок розміру заборгованості по процентам за користування кредитом, а одночасне стягнення штрафу у фіксованій частині та процентній складовій є подвійною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення,

що суперечить положенням статті 61 Конституції України та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року

у справі № 6-2003цс15.

Відзив на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції, не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення

від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 року, якою скасовано заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 11 травня 2016 року, ухвалено з додержанням норм матеріального

та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків

не спростовують.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання

або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів,

а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 101117-CRED, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 000,00 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних на поточну заборгованість і 48 % річних

на прострочену заборгованість строком до 12 травня 2009 року (а. с. 11-17).

Графік погашення кредиту і відсотків погоджено сторонами у додатку №1

до кредитного договору (а. с. 13-15)

Цього самого дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобов`язалася відповідати перед банком

за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань

за кредитним договором, встановлена солідарна відповідальність поручителя та позичальника (а. с. 18).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань

за кредитним договором станом на 03 грудня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 14 468,37 доларів США, з яких: 3 472,98 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 296,35 доларів США - заборгованість

по процентах за користування кредитом; 10,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 688,47 доларів США - штраф (процентна складова).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції

та частково задовольняючи позовні вимоги банку, виходив із того, що банк просив стягнути з відповідача проценти, нараховані після закінчення визначеного договором строку кредитування, тобто у період із травня

2009 року по грудень 2015 року.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування і припиняється після його спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що нарахування банком процентів за користування кредитними коштами, передбачених кредитним договором, після 12 травня 2009 року є необґрунтованим.

Крім того, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду

у частині визначення розміру заборгованості по процентах за користування кредитом, азроблені судом розрахунки узгоджуються з умовами кредитного договору та вимогами закону.

Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), іпідстав для відступлення від яких колегія суддів не вбачає.

У пункті 6.6 кредитного договору, укладеного між сторонами, закріплено,

що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким

із грошових обов`язків, передбачених даним договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк примушений буде звернутись до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що судове рішення апеляційного суду

у частині стягнення штрафу у фіксованій частині та штрафу у процентній складовій є обґрунтованим, а відповідні доводи касаційної скарги - безпідставні.

При цьому Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги

на неврахування апеляційним судом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі

№ 6-2003цс15, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, оскільки у справі, яка переглядається,

не вирішувалося питання про одночасне застосування штрафу і пені

за порушення строків погашення заборгованості, а тому висновки апеляційного суду у цій частині не порушують конституційного принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (стаття 61 Конституції України).

Доводи касаційної скарги щодо застосування позовної давності до спірних правовідносинах є безпідставними, оскільки банк звернувся до суду

із позовом у січні 2016 року. 20 березня 2012 року ОСОБА_1 вніс кошти

у розмірі 584 доларів США на рахунок банку на погашення заборгованості

по кредиту (а. с. 173, зворот), при цьому строк позовної давності становить п`ять років (пункт 6.8 кредитного договору), а в силу положень частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Крім того, Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права як на підставу для скасування постанови суду апеляційної інстанції, так як заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня

2016 року скасовано постановою Хмельницького апеляційного суду

від 25 травня 2020 року, а ОСОБА_1 реалізував своє процесуальне право на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у загальному порядку, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові

від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження

№ 61-23983сво18).

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судом апеляційної інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційного суду

від 25 травня 2020 рокубез змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 травня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець