ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1608/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/166/20 Категорія: 304090000 Шимчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Храпка В. Д., Сіренка Ю. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 22 червня 2020 року, постановленого під головуванням судді Шимчика Р. В. у Жашківському районному суді Черкаської області 22.06.2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

17 лютого 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22.08.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CSG0GA, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 162 900 грн. на термін до 23.08.2018 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленого даним договором.

Згідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

У позовній заяві представник банку вказує, що згідно умов договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач ОСОБА_1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашені в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, не виконавши свої зобов`язання перед банком, а тому позивач має право достроково вимагати від відповідача повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 20.11.2019 року має заборгованість 51143 грн. 38 коп., яка складається з наступного: 2 284,47 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 46185, 42 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2423,49 грн. - штраф (процентна складова).

На даний час відповідач ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача - ПАТ КБ «Приватбанк». Тому із урахуванням положень ст. 1054 ЦК України позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 51 143 грн.38 коп., судові витрати у розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 22 червня 2020 року у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку зазначає, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки вважає рішення суду винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, а тому ухвалено необгрунтоване, незаконне рішення, яке підлягає скасуванню, вважає скаржник.

У скарзі представник банку зазначає, що предметом судового розгляду у даній справі є стягнення банком з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Банк надав в суді першої інстанції розрахунок заборгованості, із якого вбачається, що відповідач дійсно отримала грошові кошти та неналежним чином виконувала зобов`язання по сплаті заборгованості, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом і подальшого звернення до суду.

На думку представника скаржника, до матеріалів справи доданий належний та допустимий доказ на підтвердження факту та розміру заборгованості за кредитним договором - детальний розрахунок заборгованості по кредиту із зазначенням розміру відсоткової ставки, ставки пені, сум, нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі - окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань, у тому числі - накопичувальним порядком.

Скаржник вказує, що у розрахунку заборгованості відображено по кроково всі дати, в яких була зміна в кредитній угоді, а саме нарахування та винесення на прострочення тіла кредиту, відсотків, комісії та пені та клієнтських погашень. Усі нарахування, зазначені у розрахунку заборгованості, є прозорими, простими для сприйняття та такими, що не потребують будь - яких спеціальних знань для їх сприйняття та аналізу.

Розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати поточного чергового платежу, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну використану кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році.

Крім того, у скарзі представник банку вказує, що графа розрахунку «сплачено процентів», «сума погашеної пені», « сплачено комісій», сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості відображує суми, які вносились відповідачем на сплату боргу.

Сплата заборгованості за комісією та штрафними санкціями відповідачем в повному обсязі не здійснювалася, оскільки внесених коштів на сплату вистачало лише на часткове погашення тіла та відсотків за користування кредитом.

Відповідно до розрахунку станом на 20.11.2019 року вбачається, що з урахуванням внесених коштів заборгованість за комісією та штрафними санкціями не сплачена та становить: 2284, 47 грн. - нараховані відсотки ( графа «Залишок заборгованості за комісією» , та 46 185, 42 грн. - пеня ( графа « Загальний залишок пені за порушення строків розрахунків») та штраф, який має формулу нарахування та становить 250 грн. фіксована частина та 5 % від суми позову( процентна складова) - 2 423, 49 грн.

Комісія, пеня та штраф нараховані згідно до умов кредитного договору CSG0GA від 22.08. 2008 року, узгоджених із відповідачем ОСОБА_1 .

На думку скаржника, районний суд не дослідив належним чином розрахунок про заборгованість та помилково визнав заборгованість недоведеною, з чим банк не погоджується.

Відповідачем ОСОБА_1 розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово - бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилася, а надані до суду документи належним чином не досліджені.

На переконання скаржника, відповідачем ОСОБА_1 не доведено відсутність заборгованості та відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги банку є законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представник банку просить в апеляційній скарзі скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 22 січня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, вказавши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тому суд дійшов висновку, що за наданих доказів позов до задоволення не підлягає.

Суд вказав, що тіло кредиту відповідачем погашено, однак, при цьому, згідно з розрахунку нараховувалася: заборгованість, яка станом на 20.11.2019 року, має заборгованість в розмірі 51143 грн. 38 коп., що складається із комісії за користуванням кредитом - 2284,47 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 46185, 42 грн.; а також штрафи відповідно до договору: 250, грн. - штраф (фіксована частина); 2423,49 грн. - штраф (процентна складова).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 22.08.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CSG0GA, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 162 900 грн. (а. с. 6 - 9).

Відповідно до умов п. 8.1 кредитного договору № SG0GA від 22.08.2008 року, банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти на строк з 04.04.2008 року по 04.04.2018 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії (далі - «кредит») у розмірі 162 900 грн. на наступні цілі: у розмірі 145 900 грн. на споживчі цілі, з низ 140 000 грн. на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 4 200, 00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 1 000, 00 грн. для сплати страхового платежу.

Страхування майна за договором страхування майна на перший рік кредиту 700 грн. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 17 000, 00 грн. на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3, 00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

На а. с. 9 міститься додаток № 2 до кредитного договору № SG0GA від 22.08.2008 року, який є невід`ємною частиною договору - графік погашення кредиту, який підписано представником банку та відповідачем по справі - ОСОБА_1 .

Крім того, в кредитному договорі зазначено, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти ( щомісячний платіж) у сумі 3 363, 28 грн. згідно графіку погашення кредиту( додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісій.

Пункт 8.1.1. передбачає, що позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строк , які вказані у п. 8.1 «Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаної в абз.1 п. 8.1 даного договору».

Звертаючись в суд із даними позовними вимогами, позивач - АТ КБ « Приватбанк» на підтвердження наявності заборгованості з боку відповідача ОСОБА_1 надав розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість відповідача ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 20.11.2019 року становить 51 143,38 грн. ( а. с. 3-5).

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Частиною 1ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч.1ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно частина 1 статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається із позовних вимог банк заявляв вимоги про стягнення заборгованості, яка складається із заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та штрафів ( фіксованої та складової частини).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення, яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення, яких визначаються сторонами в самому договорі).

Зі змісту кредитного договору, укладеного між сторонами 22.08.2008 року вбачається, що у випадку несвоєчасного погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі, який зазначений у п. 8.4. договору за кожний день прострочення. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні, а у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати ( п. 5. 1).

У відповідності до п. 5. 3. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Пунктом 5. 4. даного договору встановлено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбачений п. п. 5.1, 5.2, 5.3 здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобов`язання повинне бути виконане позичальником.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у договорі, підписаному сторонами маються умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Даний договір підписаний сторонами, матеріали справи не містять даних щодо визнання недійсним кредитного договору.

Згідно до вимог ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд звертає увагу, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Із наявної в матеріалах справи копії кредитного договору від 22.08.2008 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 № CSG0GA вбачається, що даний договір містить підпис відповідача ОСОБА_1 , де зазначені умови кредитування.

Із даних розрахунку заборгованості станом на 20. 11.2019 року, наданого банком на підтвердження своїх позовних вимог вбачається, що станом на 04.12.2016 року залишок простроченої заборгованості на наданим кредитом (тілом кредиту) становить - 0,00, тобто заборгованість відсутня.

Також із даного розрахунку вбачається, а саме : у графі сплачено процентів останній платіж відповідач ОСОБА_1 здійснила 16 березня 2017 року у сумі 146 091, 05 грн., у графі сума погашеної пені зазначено останній платіж 17. 03. 2017 року у розмірі 346812, 10 грн., у графі сплачено комісії вказана сума 28270, 88 грн. і дата 16.03. 2017 року ( а. с. 5).

Апеляційний суд погоджується із обґрунтуванням суду першої інстанції, що матеріалами справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 сплачено тіло кредиту, але банком продовжувалася нараховуватися заборгованість.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки доказів, які б слугували підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, банком в суд апеляційної інстанції не було подано.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги в межах заявленого позивачем позову про стягнення заборгованості з відповідача, і на підставі доказів, поданих позивачем в суд на підтвердження позовних вимог.

Апеляційний суд вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги банку зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції, переоцінки висновків суду першої інстанції та невірного тлумачення норм діючого законодавства, незгоди із застосуванням правових позицій Верховного Суду.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а посилання скаржника на порушення вимог процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки таких доказів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції скаржником не надано в суд апеляційної інстанції. Також скаржником не доведено, що має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, на що представник банку лише посилається в апеляційній скарзі, проте не вказує, в чому ж саме полягає така невідповідність висновків суду.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення вимог та доводів апеляційної скарги банку та про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими, і не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, так як не відповідають вимогам закону, викладеним вище в даній постанові.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а позивачеві відмовлено у задоволенні позову, тому судові витрати не підлягають стягненню на користь позивача з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 22 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Судові витрати за сплату судового збору залишити за скаржником.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Сіренко Ю. В.

Храпко В. Д.