Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/2609/19

Провадження № 2/126/258/2020

"06" жовтня 2020 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом який обґрунтовує тим, що з 2018 року вона часто хворіє та перебуває на «Д» обліку за станом свого здоров`я. Коли вона звернулась до сільської ради щоб отримати субсидію, їй повідомили, що будинок не її, тому субсидію вона не отримає. Після звернення до державного реєстратора, вона дізналася, що за договором дарування власником будинку та присадибної земельної ділянки під ним є відповідачка ОСОБА_4 .. Вона зверталась до відповідачки з проханням щоб та продовжувала надавати їй допомогу, але та їй відмовила, пояснюючи це тим, що вона не зобов`язана її обходити, доглядати, вчиняти за неї платежі чи інше. Надала їй документи, з яких вона дізналась, що подарувала їй житловий будинок з господарськми будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою. За змістом договорів дарування з якими вона ознайомилась, отримавши від відповідачки, вона дізналась, що вчинила зі своїм чоловіком ОСОБА_6 , 1946 року народження не договори по життєвого утримання (догляду), а договори дарування. Після смерті чоловіка, 08.11.2018 року вона залишилася проживати одна. Нещодавно їй виповнилося 80 років, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду, є жінкою похилого віку, дитиною війни, одинокою. Чоловік при житті запевнив, що вони укладають договір по життєвого утримання (догляду).

Перші місяці після укладення договорів відповідачка сумлінно виконувала свої зобов`язання. Згодом вона припинила забезпечувати її харчуванням і доглядом і поїхала, як їй відомо в с. Джулинку. При зверненні до Бершадського РБТІ вона дізналась, що ні вона, ні відповідачка не замовляли інвентаризацію на хату, сараї, будівлі на час укладення договору дарування нерухомого майна і у БТІ інформація про її власника відсутня. Про існування договору дарування, вона взагалі не знала, копії договору дарування від нотаріуса не отримувала. В даний час проживає в житловому будинку. Відповідачка обманним шляхом змусила її підписати договір дарування, повідомивши, що необхідно дооформити якісь документи на будинок коли вона отримувала в дар 1/2 частки будинку від свого чоловіка. В силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство) вона не розуміла, який насправді документ підписала. Також вона помилялася щодо правової природи правочину. Насправді вона хотіла скласти договір довічного утримання. Адже договір дарування є вкрай невигідним для неї, оскільки на даний час їй 80 років та вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки. Відповідачка проживає за 30 км в с. Джулинка у зв`язку з чим, не може надавати їй жодної допомоги. До того ж відповідачка не є близькою особою для неї, що додатково підтверджує той факт, що вона ввела її в оману щодо правової природи договору дарування. Цей договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме її хвороби та її безпомічного стану. А сам договір дарування не відповідав її внутрішньої волі та життєвим обставинам, що склалися. У неї житловий будинок є єдиним житлом, а договір вона вчинила під впливом помилки оскільки вважала, що з нею відповідачка укладає договір довічного утримання, а тому такий договір дарування житлового будинку від 04.07.2018 року та договір дарування земельної ділянки слід визнати недійсним та визнати за нею право власності на житловий будинок. Оскільки вона отримала копію договору дарування від відповідачки в листопаді 2019 року, а їй нотаріус не надав їх, то вважає, що нею не пропущено строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України в один рік, оскільки вона дізналася про договори безпосередньо перед подачею до суду позову.

Також вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином. Просить поновити їй строк звернення до суду та визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 та присадибної земельної ділянки площею 0,25 га за тією ж адресою .

Віповідачка подала до суду відзив, в якому вказала, що позов не визнає, просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позов є безпідставним та не обґрунтованим. Свої заперечення мотивує тим, що ОСОБА_1 просить суд поновити їй строк звернення до суду та визнати недійсними договори дарування житлового будинку і земельної ділянки. Як стверджує позивачка, будь-яких договорів дарування вона не укладала. Стверджує, що на той час вона розраховувала, що нею укладається договір довічного утримання і що вона якоби обманним шляхом змусила її підписати договір дарування, повідомивши її, що необхідно підписати якісь документи. В силу похилого віку та безпорадного стану (старче слабоумство) вона якоби не розуміла, який насправді документ підписала і тому помилилася щодо правової природи правочину. Такі доводи позивачки є надуманими, вони спростовуються повністю матеріалами справи. Відповідно до ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Поскільки, договори дарування житлового будинку та земельної ділянки було укладено 04.07.2018 року то термін на оскарження та розірвання договору дарування сплинув ще 04.07.2019 року. Позивачка не надала будь-яких доказів того, що вказаний термін вона пропустила з поважних причин. Єдиною підставою для поновлення строку щодо звернення до суду якоби зазначається її похилий вік, що не може бути підставою для продовження терміну.

Абсолютно надуманими та безпідставними є твердження позивачки про те, що вона помилилась в самій правовій природі правочину, а саме, що замість договору довічного утримання вона підписала договір дарування і що все це сталось внаслідок того, що саме вона обманним шляхом примусила її підписати договори дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак, договори дарування від 04.07.2018 року були укладені між нею та позивачкою по справі і посвідчені приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Матвієнко Л.В.. Вказані договори також відповідали на час їх укладення волевиявленню як з її сторони, так і зі сторони дарувальника-позивача ОСОБА_1 .. З її сторони абсолютно не було вчинено будь-яких неправомірних дій щодо укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки. Нотаріусом було роз`яснено позивачці по справі, які наслідки тягне за собою укладення договорів дарування. Позивачка по справі все це добре розуміла. Їй також відомо, що позивачка по справі не хворіє та не перебуває з цього приводу на обліку в медичних установах з приводу захворювання старчого слабоумства, як зазначається нею в позовній заяві, а також з приводу будь-яких інших захворювань, які б позбавляли її змоги усвідомлювати свої дії. Не можна також погодитись із твердженням позивача в тій частині, що відповідно до ст. 233 ЦК України даний правочин, а саме договір дарування було вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах і тому він може бути визнаний судом недійсним,оскільки основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. А в даному випадку позивач стверджує, що вона обманним шляхом змусила її підписати не договір довічного утримання, а договір дарування і таким чином якоби ввела її в оману. Тому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності для звернення до суду та за їх безпідставністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити та визнати правочини недійсними. Зазначила, що ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання доглядати її з чоловіком. Поки був живий її чоловік ОСОБА_7 , відповідачка ходила до неї, допомагала їй . З 04.07.2019 року вона взагалі до неї не ходить. Вона дійсно з чоловіком 04.07.2018 року підписувала в нотаріуса договори, але думала, що це договір довічного утримання. Нотаріус їй нічого не пояснювала. В цей же день в нотаріуса її покійний чоловік подарував їй Ѕ будинку і вона думала, що будинок весь її. ОСОБА_8 обманним шляхом позбавила її житла. Їй на телефон приходять погрози від невідомої особи, щоб вона забиралася з будинку. З ОСОБА_9 її познайомив батько відповідачки з яким вони з ОСОБА_7 були дуже в дружніх стосунках і якого вона особисто просила, щоб він, чи хтось з його дітей доглянув на старості їх з покійним чоловіком. Зараз сім`я ОСОБА_10 взагалі їй не допомагає.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги довірителя, просили позов задоволити з підстав та мотивів, які в ньому наведені в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила повністю проти задоволення позову, з підстав та мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечив проти задоволення позову, в інтересах довірителя, з підстав та мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що на момент вчинення правочинів ОСОБА_1 повністю усвідомлювала свої дії. Просить застосувати строк позовної давності оскільки позивачка не навела будь яких доказів того, що даний строк звернення до суду вона пропустила з поважних причин.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка по справі ОСОБА_4 , суду показала, що з подружжям ОСОБА_11 вона познайомилася завдяки своєму батьку. Знає їх більше двадцяти п`яти років. Їхні сім`ї дружили. Часто їздили один до одного в гості. Саме ОСОБА_12 та ОСОБА_13 захотіли скласти на неї договір дарування, мотивуючи це тим, що вона догляне їх на старості, оскільки вони одинокі. Вона не одразу, але все таки погодилася. В нотаріуса при укладені договорів їм було пояснено наслідки. Подружжя ОСОБА_11 на все погодилися. Вона або її чоловік дуже часто до них їздили, особливо коли помер дядько ОСОБА_7 , це було майже кожного дня. Вона возила позивачці їжу, прала її речі, оплачувала з чоловіком комунальні послуги, забезпечувала її необхідними ліками. Коли самі не могли приїздити просили сусідку тітку ОСОБА_14 , щоб та подивилася за позивачкою. ОСОБА_12 була на всіх їхніх сімейних святах. Все помінялося після дня народження ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона не змогла її відвідати в цей день, оскільки була на роботі, лише привітала по телефону. А коли вона приїхала за кілька днів до неї, позивачка вигнала її з будинку.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що являється чоловіком ОСОБА_4 .. Саме позивачка з чоловіком захотіли скласти договір дарування на ОСОБА_17 , мотивуючи це тим, що та обійде їх на старості. Вони не одразу, але погодилися. Зі свого боку вони доглядали подружжя. Коли ще був живий ОСОБА_13 їздили до них по декілька разів на тиждень. Коли хворів чоловік позивачки він сам возив його до лікарні, привозив лікарів. Забезпечував його всіма необхідними ліками. Коли помер дядько ОСОБА_7 , вони з ОСОБА_18 повністю взяли поховання на себе. Після смерті дядька ОСОБА_7 вони з ОСОБА_9 майже щодня навідувалися до ОСОБА_15 . Привозили їй продукти харчування, всі необхідні ліки, оплачували власним коштом витрати по електроенергії. Все припинилося в жовтні 2019 року. Як йому відомо в позивачки з батьком ОСОБА_10 стався конфлікт, хоча вони з дружиною ніякого відношення до цього не мають. В зв`язку з цим позивачка сама їх вигнала. А після того ще й писала заяви в поліцію на нього, що він її не доглядає. Вони не відмовлялися доглядати ОСОБА_19 та саме заперечує щодо цього. Не пускає їх на поріг.

Свідок ОСОБА_20 , суду показав, що являється сільським головою Джулинської сільської ради. Відповідачка жителька с. Джулинка, а тому знає її та її чоловіка ОСОБА_21 особисто. Йому відомо, що ОСОБА_8 доглядала позивачку. Один раз він навіть зустрічався з нею на святкуванні дня народжкення сина ОСОБА_10 . Коли помер чоловік позивачки він підвозив ОСОБА_21 з калачами до будинку позивачки.

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що вона живе на ОСОБА_23 за три хати від позивачки. Не раз позивачка казала, що ОСОБА_24 її опікуни. Вона дуже раділа з цього приводу, казала що ті до неї дуже гарно ставляться, постійно навідуються. Десь з пів року позивачка почала жалітися, що ОСОБА_8 взагалі перестала до неї навідуватися. Слухавку, коли ОСОБА_12 дзвонить не бере.

Свідок ОСОБА_25 суду надала аналогічні покази. Добавила, що на даний час вона піклується про позивачку, часто її навідує, оскільки та хворіє і потребує допомоги. Також позивачка казала, що її виганяють з хати, хто саме не казала.

Свідок ОСОБА_26 , суду показав, що являється батьком ОСОБА_4 .. З сім`єю ОСОБА_11 вони дуже давно дружать. В них були теплі стосунки ніби в рідних. Спочатку позивачка з чоловіком запропонували, щоб він став їхнім опікуном, але він відмовився пояснюючи це тим, що вже сам немолодий. Сказав, що якщо вони бажають, то може хтось з його дітей погодиться доглядати подружжя. Оскільки ОСОБА_8 проживає найближче до ОСОБА_11 той вирішила допомагати позивачці з чоловіком. Саме подружжя ОСОБА_11 захотіли скласти договір дарування на ОСОБА_17 , мотивуючи це тим, що договір дарування це саме надійне. Дочка з чоловіком не одразу, але погодилися. Зі свого боку вони доглядали подружжя. Та й він з молодшим сином по мірі можливості не раз допомагав подружжю. В жовтні 2019 року вже після смерті ОСОБА_7 позивачка з незрозумілих причин спровокувала конфлікт, звинуватила його в тому, що він намагався її отруїти, замкнув її в будинку, щоб вона не вийшла. Після цього він перестав спілкуватися з позивачкою взагалі, а та в свою чергу заборонила його дочці з зятем навідуватися до неї, хоча ті нічого поганого не зробили. Дочка ніколи не відмовлялася доглядати позивачку. Чого ОСОБА_1 так поступає він не розуміє.

Свідок ОСОБА_27 суду показав, що він являється близьким другом сім`ї ОСОБА_24 . Через них він познайомився і з позивачкою на їхніх сімейних святах. В них були дуже теплі відносини. Після смерті ОСОБА_28 позивачка дуже часто гостювала в ОСОБА_24 . Знає, що ОСОБА_21 по декілька разів їздив до ОСОБА_1 привозив їй все необхідне. Не раз навіть коли ОСОБА_21 був у відрядженнях він возив ОСОБА_17 до ОСОБА_15 додому, щоб та її навідала. ОСОБА_8 завжди щось везла позивачці.

Свідок ОСОБА_29 суду показала, що вона є приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу. До неї звернулися позивачка з чоловіком, які захотіли укласти договори дарування на ім`я ОСОБА_4 .. На її запитання, чому саме на неї відповідали, що знають її з малечку, а в них самих нікого немає. Твердження позивачки, що вона не знала, що підписує договір дарування є неправдивими, оскільки вони з чоловіком майже місяць збирали необхідні документи, робили експертну оцінку майна. Наслідки укладання договорів дарування були пояснені їй з чоловіком неодноразово, також було роз`яснено, що вони вправі укласти інші правочини як то заповіт чи договір довічного утримання, проте останні наполягали саме на договорі дарування. Оскільки земельна ділянка, що під будинком була зареєстрована за позивачкою, а житловий будинок належав їм з чоловіком по Ѕ то 04.07.2018 року ОСОБА_13 подарував свою частину будинку дружині, а та в свою чергу подарувала цілий житловий будинок і земельну ділянку відповідачці. ОСОБА_4 оплачувала всі необхідні збори і податки. Чи були якісь зобов`язання у відповідачки перед позивачкою їй не відомо.

Заслухавши учасників справи, покази свідків, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 04.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 було укладено два договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 та присадибної земельної ділянки площею 0,25 га за тією ж адресою, посвідчені приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Матвієнко Л.В., зареєстрованими в реєстрі за № 636 та № 638, які були досліджені судом в судовому засіданні.

На підставі укладених договорів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано право власності ОСОБА_4 на житловий будинку, що розташований в АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,25 га кадастровим номером :03:006:0106 за тією ж адресою,, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер 204 .

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п.1 та пп. 5.4 договору дарування земельної ділянки, сторона обізнана про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, дарує обдарованій, а обдарована приймає в дар від дарувальника земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :03:006:0106, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно пп. 5.9 сторони підтвердили той факт, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам та не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і не є результатом впливу тяжких життєвих обставин, без застосування обману. Пп. 5.2 договору встановлено, що прийняттям дарунка вважатиметься одержання обдаровуваною в присутності нотаріуса технічної документації на земельну ділянку.

Відповідно до п.1 та п.17 договору дарування житлового будинку, сторона обізнана про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, дарує обдарованій, а обдарована приймає в дар від дарувальника житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно п. 21 сторони підтвердили той факт, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам та не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і не є результатом впливу тяжких життєвих обставин, без застосування обману. П. 15 Договору встановлено, що прийняттям дарунка вважатиметься одержання обдаровуваною в присутності нотаріуса технічного паспорта на житловий будинок.

За змістом пп. 5.8 договору дарування земельної ділянки зміст ст.ст. 202-205, 207, 209-220, 225, 228-236, 334, 717-730 Цивільного кодексу України, ст. 60, 65, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 19,21,33,81,120,131-132 Земельного кодексу України, зміст ст.ст. 167, 168, 169, 162, 163, 171, 172 Податкового кодексу України Сторонам за цим Договором роз`яснено.

За змістом п. 20 договору дарування житлового будинку зміст ст.ст. 182, 204, 214-216, 225, 229-235, 717-722, 725, 727 Цивільного кодексу України, ст. 60, 65, 69, 70,74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 38-40, 90-91,120 Земельного кодексу України, зміст ст.ст. 167, 168, 169, 162, 163, 171, 172 Податкового кодексу України Сторонам за цим Договором роз`яснено.

Таким чином, Договори дарування є виконаними сторонами, дарунки прийняті відповідачем у відповідності до його умов.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229, 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Таким чином з огляду на викладені положення, суд дійшов висновку, що оспорювані договори дарування від 04.07.2018 року було укладено з дотриманням вимог закону, що діяв на час їх укладення.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів не усвідомлювала своїх дій, страждала старечим слабоумством, оскільки з досліджених медичних документів, які долучені до матеріалів справи, дане не підтвердилося.

Крім того, твердження позивачки, що договір дарування було вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, спростовується матеріалами справи та твердженнями самої позивачки, оскільки особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Такий договір вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин і особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (ст. 233 ЦК). А в даному випадку позивач стверджує, що ОСОБА_4 обманним шляхом змусила її підписати не договір довічного утримання, а договір дарування і таким чином якоби ввела її в оману.

Доводи позивача, що оспорювані договора порушують її права, оскільки подарований житловий будинок є її єдиним житлом, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що позивачку не позбавляють права користування житловим будинком, більше того, в договорі дарування житлового будинку в п. 10 зазначено, що особи, які зазначені в п. 9 цього договору ( ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ) зберігають право користування житловим будинком поки в них не мине потреба.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Матеріали справи не містять доказів того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_1 не розуміла самої природи договору дарування та мала намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між нею та відповідачем згоди з усіх істотних умов такого договору. Також суд не вбачає, що укладені договори є удаваними, укладеними з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання.

Більше того, суд вважає, що позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається на обставини, які по суті мають різні наслідки щодо визнання недійсності договорів дарування.

Також, відповідачем та її представником - адвокатом Куцяком Ф.Г. заявлялись клопотання про застосування строку позовної давності. З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в 1 рік.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Поважність причин пропуску є оціночною категорією, яка повинна встановлюватись судом у кожному окремому випадку з урахуванням обставин конкретної справи. Зокрема, до таких обставин можуть належати тяжка хвороба, безпорадний стан та інші обставини, які свідчать про відсутність у заявника об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач та його представники просили суд визнати причини пропуску строку позовної давності, на які вони посилались, поважними та поновити строк звернення до суду за захистом порушених прав.

Позивач, посилаючись на те, що вона дізналася про порушення своїх прав лише перед подачею позову до суду, не надала належних доказів на підтвердження факту, що вона не мала об`єктивної можливості дізнатися про стан своїх прав, про відсутність у неї об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів в установлений законом строк.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі наведеного, хоча позивачем і наведено достатньо доказів, які підтверджують порушення його прав, однак не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності, а тому у відповідності до ст. 267 ЦК України, позовні вимоги про визнання договорів дарування задоволенню не підлягають.

Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові № 372/1036/15-ц від 07.11.2018 вказано, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

За таких обставин, оскільки позивачка не довела наявності підстав для визнання оспорюваних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь