Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Дудник Г.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухомість за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (далі відповідач, Територіальна громада), в якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме садибний (індивідуальний) житловий будинок (який складається з: житлового будинку літ. А. житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 30,2 кв.м.; літньої кухні літ. Б; сараїв літ. літ. В, Е, б; погреба з шиєю літ. Гпд; вбиральні літ. Д; огорожі та споруди № 1,2,3,4,5,6,7,8,9,І), набутого на підставі вчинення 05 травня 2001 року договору дарування від відчужувача ОСОБА_2 та укладеного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машкової С.М. розташований за адресою АДРЕСА_1 , в 7/24 частині неохопленого правовими документами як набуту у приватну власність за набувальною давністю.

В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що у приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 вона разом зі своїм сином ОСОБА_2 проживає з 1996 року. З 2004 року за цією адресою зареєстроване місце її проживання. У 2001 році позивачка у власність отримала 17/24 частини цього будинку. Право власності на іншу частку у розмірі 7/24 нікому не належить та ні за ким не зареєстровано.

Зазначене на думку позивачки відбулося у результаті невірного підрахування часток спадкоємців у судовому рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2000 року за позовами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення фактів прийняття спадщини, приналежності правоустановчого документа та визнання права власності на частину домоволодіння після смерті власника спірного житлового будинка ОСОБА_7 . Судом у цьому рішення встановлено, що позивачі у цій справі успадкували 1/3 (що є 8/24), 1,3 (що є 8/24) та 1/24, що у своїй сумі не дає 100%. У цьому рішення були втрачені 7/24 часток спірного домоволодіння. Надалі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували ОСОБА_10 свої частки, внаслідок чого його частка склала 17/24. Цю частку позивачка і отримала в дар.

З часу отримання частки спірного домоволодіння позивачка проживає, утримує володіє та розпоряджається цим нерухомим майном обсязі. Будь-яких вимог про передачу 7/24 часток житлового будинку вона не отримувала. Внесені до правовстановлюючих документів різночинання по написанню адреси майна як вул. Генерала Білова та вул. Генерала Бєлова (російською) вважає як внесення за неправильним перекладом топономічної назви вулиці як вул. Генерала Бєлова.

З огляду на зазначене, позивачка посилаючись на статті 13 15, 16, 227, 335 та 344 ЦК України, просить визнати її право власності на 7/24 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

У судове засідання 15 жовтня 2020 року позивач не з`явився. Від його представника ОСОБА_11 надійшла заява про розгляду справи без участі сторони позивача за наявними в матеріалах справи доказами, які надані позивачем у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не надав.

Зважаючи на клопотання представника позивача та відсутність від відповідача будь-якої інформації щодо можливості розгляду справи, суд ухвалив здійснювати розгляду справи за відсутністю сторін у справі за наявними в її матеріалах доказами.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали інвентарної справи домоволодіння по АДРЕСА_1 , судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 червня 2000 року, будинок (цілий) по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 з 1938 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2000 року встановлено факт належності повідомлення про загибель 20 травня 1944 року ОСОБА_7 , виданого Еланецьким районним комісаріатом Миколаївської області 12 вересня 1944 року № 44 ОСОБА_7 .

Установлено факт прийняття спадщини ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 після смерті спадкодавців: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_8 на 1/3 частини, за ОСОБА_9 на 1/3 частини, за ОСОБА_12 на 1/24 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

20 грудня 2000 року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Машковою С.М., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подарували ОСОБА_12 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Надалі відповідно до договору дарування від 05 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 17/24 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Копії зазначених документів наявні як в матеріалах цивільної так і в матеріалах інвентаризаційної справи № 6106 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.

Згідно з приписами частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав є визнання права (частина перша та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав та визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (частини перша п`ята цієї статті).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом . Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації (частина перша статті 344 ЦК України).

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України під час визначення і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) заначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Враховуючи зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Судом встановлено та слідує із матеріалів цивільної справи, що з 1938 року єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 .

Після його смерті у судовому порядку було встановлено коло спадкоємців після нього. Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2000 року спадкоємцями майна ОСОБА_7 (а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 ) є: ОСОБА_8 (1/3 або 8/24 частини); ОСОБА_9 (1/3 або 8/24 частини); ОСОБА_12 (1/24 частини).

У сумі зазначені частки спадкоємців складають 17/24 (8/24+8/24+1/24), які надалі позивачка набула у свою власність за договором дарування у 2001 році.

Провівши арифметичні розрахунки (24/24 17/24 = 7/24) суд дійшов висновку про те, що частка у розмірі 7/24 після смерті ОСОБА_7 не була ніким успадкована, зхо у вищеззаначеному рішенні суду чітко ззаначено коло спадкоємців і зі змітсу судового рішення вбачається, що інших спадкоємців, крім зазначених у ньому , не було і вказаний будинок підлягав розподілу порівну між подружжям ОСОБА_7 , та ОСОБА_13 , а після смерті ОСОБА_7 , - 5/8 часток складала доля у праві власності ОСОБА_13 , та по 1/8 частки за трьома доньками. Після смерті матері ОСОБА_13 - спадщину перерозподілено між двома доньками по 1/3 чатки кожній , а за чоловіком померлої на той час доньки ОСОБА_15 визнано право власності в порядку спадкування лише на 1/24 частку - без відповідного обгрунтування) .

Відповідно до довідки характеристики від 18 квітня 2001 року № 3927, яка наявна в матеріалах інвентаризаційної справи, частка 7/24 належать ОСОБА_7 , який помер у 1944 році.

Починаючи з 2004 року позивачка ОСОБА_1 проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 , де і зареєстроване її місце проживання. Зазначене підтверджується наявною в матеріалах цивільної та інвентарної справ копією паспорта позивачки.

Про те, що частка спірного житлового будинку у розмірі 7/24 не перебуває ні в чиїй власності позивачка дізналася у зв`язку з необхідністю продати будинок, що й було причиною звернення до суду з даним позовом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка неправомірно володіє 7/24 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце безтитульне володіння позивачкою 7/24 частин спірного житлового будинку.

Отже, ОСОБА_1 , будучи з 2001 року власницею 17/24 частин спірного житлового будинку, добросовісно, відкрито та безперервно володіє та утримує 7/24 частини цього будинку (ця частина не має власника), протягом більше ніж 19 років (станом на час розгляду справи).

Зазначене відповідно до статті 344 ЦК України є підставою для набуття ОСОБА_1 права власності на 7/24 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів наявності спадкоємців, які б могли успадкувати 7/24 частин спірного житлового будинку після смерті ОСОБА_7 та того, що позивачці будь-якою особою була висунута вимога щодо передачі права володіння та користування цією часткою спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Норм закону про обмеження або заборону набуття позивачкою права власності за набувальною давністю на 7/24 частин спірного житлового будинку судом не встановлено.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 домоволодіння за вказаною адресою складається з: житлового будинку літ. А, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 30,2 кв.м.; Літньої кухні літ. Б; Сарая літ. В; погребу з шиєю літ. Гпд, Підвал; Вбиральні літ. Д; Сарая літ. Е; Сарая літ. б; огорожі та споруд літ. №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,І.

З матеріалів цивільної та інвентаризаційної справ слідує, що адреса спірного домоволодіння російською мовою зазначене як « АДРЕСА_2 », українською мовою вказано як « АДРЕСА_2 » та « АДРЕСА_2 ».

Відповідно до реєстру топонімів м. Миколаєва, розміщеного на офіційному веб-сайті Миколаївської міської ради, доступного за посиланням https://mkrada.gov.ua/content/reestr-toponimiv-mista-mikolaiva.html, у м. Миколаєві наявна вул. Генерала Бєлова.
Водночас вказано на те, що ця вулиця має старі назви, а також скорочені або неправильно перекладені назви, які зустрічаються в документах; мікрорайон розташування топонімів, які зустрічаються в різних мікрорайонах міста, а саме: «12-я Военная», «ул. **имени генерала ОСОБА_16 », «ул. *Белова ул.», «*Бєлова вул.», «*Білова вул.», « *Г. Белова ул.», «*Г. Бєлова вул.», «*Г. Білова вул.», «*Генерала Білова вул.».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що зазначення адреси спірного домоволодіння як АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , є невірним перекладом з російської мови назви « АДРЕСА_2 . Николаев». Вірно назву цієї адреси українською мовою слід читати як АДРЕСА_2 .

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому їх слід задовольнити повністю та визнати за позивачкою право власності на нерухомість 7/24 частин садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку літ. А, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 30,2 кв.м.; Літньої кухні літ. Б; Сарая літ. В; погребу з шиєю літ. Гпд, Підвал; Вбиральні літ. Д; Сарая літ. Е; Сарая літ. б; огорожі та споруд літ. №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,І та набутого нею на підставі нотаріально вчиненого 05 травня 2001 року договору дарування від відчужувача ОСОБА_2 та укладеного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машкової С.М., в частині неохопленій правовими документами як набуту у приватну власність за набувальною давністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позовної заяви.

Керуючись ст. 4-13, 76-89, 258-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 7/24 часток садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , який складається з: житлового будинку літ. А, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 30,2 кв.м.; Літньої кухні літ. Б; Сарая літ. В; погребу з шиєю літ. Гпд, Підвал; Вбиральні літ. Д; Сарая літ. Е; Сарая літ. б; огорожі та споруд літ. №№ 1,2,3,4,5,6,7,8,9,І.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів після проголошення рішення або складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 23 жовтня 2020 року.

Суддя Центрального районного суду
м. Миколаєва Гуденко О.А.