справа № 760/8781/17 головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,
з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Державний нотаріус дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Давидова Т.М. про встановлення юридичного факту належності на праві власності майна, встановлення факту ухилення від виконання обов`язку, усунення від права на спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту належності на праві власності майна, встановлення факту ухилення від виконання обов`язку, усунення від права на спадкування.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_4 . Після смерті останнього залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 30 кв.м, яка складається з двох житлових кімнат, дачний будинок АДРЕСА_2 , гаражний бокс № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», а також автомобіль 3A3-DAEWOO LANOS Т13110 1299, (2004), червоного кольору, кузов № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

Зазначає, що до своєї смерті ОСОБА_4 заповіту не склав, та станом на дату звернення до суду із зазначеним позовом після його смерті є два спадкоємці: його донька, позивачка, а також відповідачка, його дружина,- ОСОБА_5 , з якою було укладено шлюб у 1991 році.

Позивачка вважає, що майно, яке залишилося після смерті її батька, ОСОБА_4 , на момент смерті належало останньому на праві особистої приватної власності. Оскільки, одна його частина була набута останнім ще до укладення шлюбу з відповідачкою, а інша - придбана за особисті кошти померлого, які останній отримав з реалізації майна, що було набуто ним до укладення шлюбу з відповідачкою.

Крім того, позивачка вважає, що відповідачку має бути усунуто від спадкування з підстав ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу та інвалідність був у безпорадному стані.

З огляду на наведене, просила позов задовольнити.

26.04.2018 року на адресу суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, в якій позивачка за зустрічним позовом просить суд усунути ОСОБА_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_3 , від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_5 вважає, що позивач за первісним позовом повинна бути усунена від права на спадкування за законом, оскільки, знаючи про стан здоров`я свого батька, свідомо розуміла, що останні роки життя він дуже важко хворів, знаходився у безпорадному стані, а вона знала про необхідність надання йому допомоги, однак, свідомо від цього ухилялася, не цікавилася його самопочуттям, не надавала йому допомоги, що позбавляє її права на спадщину. У зустрічному позові ОСОБА_5 підтвердила наявність двох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , які є сторонами у справі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов.

При цьому, посилаючись на обставини позовної заяви, зазначає, що спадкове майно було особистою приватною власністю померлого ОСОБА_4 . Водночас, наголошує, що відповідачку має бути усунуто від спадкування у зв`язку з ухиленням від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця та від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу та інвалідність був у безпорадному стані.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

19 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , згідно якого відповідач за первісним позовом вважає висновки суду першої інстанції цілком законними та обгрунтованими, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апелянт та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач за первісним позовом та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 06.11.2015 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серія НОМЕР_4 .

З матеріалів справи вбачається, що після смерті останнього до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися: ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_3 , дружина померлого, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1991 року, а також ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_1 , рідна донька померлого від першого шлюбу.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є єдиними спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , що не заперечувалося учасниками судового розгляду.

Так, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із первісним позовом, просила суд, насамперед встановити юридичний факт належності на праві приватної власності ОСОБА_4 в момент його смерті нижче зазначеного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,30 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат, дачного будинку АДРЕСА_2 , автомобіля 3A3-DAEWOO LANOS Т13110 1299, (2004), червоного кольору, кузов № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою м. Київ, просп. Повітрофлотський, 59, обслуговуючий автогаражний кооператив «Жуляни», на що суд зазначає наступне.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №91568306 від 10.07.2017, ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії та номер: НОМЕР_5 , виданого 12.09.2014 Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, належав гараж № НОМЕР_1 , 20,3 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, просп.. Повітрофлотський, 59 , обслуговуючий авто гаражний кооператив «Жуляни», а також на праві приватної власності ОСОБА_4 належав на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2006, серії Р №2-2776, посвідченого І-шою Київською обласною державною нотаріальною конторою, садовий будинок, заг. площею 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 , останньому на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І., реєстровий №929, на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що зареєстровано в БТІ за №931.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що в даному випадку у разі виникнення спору між сторонами щодо порядку спадкування, визначення часток, спір повинен вирішуватися в судовому порядку шляхом подачі позову про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, а тому, у задоволенні вимоги про встановлення юридичного факту належності на праві приватної власності ОСОБА_4 в момент його смерті майна, слід відмовити. Крім того, суд зазначив, що можливість усунення від спадкування чинне законодавство України пов`язує з наявністю і доведеністю певних обставин, встановлення їх судом, які під час розгляду первістного позову не були підтверджені належними та допустимими доказами, а встановлені судом обставини не свідчать про ухилення відповідача ОСОБА_5 від надання померлому ОСОБА_4 допомоги.

При перевірці висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Однак, колегія суддів вважає, що саме по собі визнання юридичного факту в судовому порядку є непотрібним, якщо від цього факту не виникають, не змінюються чи не припиняються інші правовідносини (постанова КЦС ВП від 19.12.2018 у справі № 540/147/17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у разі виникнення спору між сторонами щодо порядку спадкування, визначення часток, він повинен вирішуватися в судовому порядку шляхом подачі позову про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно. При цьому, встановлення факту належності на праві приватної власності ОСОБА_4 в момент його смерті майна не впливатиме на вирішення спору щодо порядку спадкування та визначення часток спадщини.

Апелянт вважає, що відповідача має бути усунуто від спадкування.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував такої допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

А відтак, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18), від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц (провадження № 61-21194св18), від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц (провадження № 61-7243св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав повну і всебічну оцінку доказам у справі, спростовуються висновками судового рішення.

На підставі досліджених письмових доказів, показань свідків судом першої інстанції вірно встановлено, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не свідчать про доведення факту ухилення відповідача від утримання померлого та те, що він перебував у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).

З урахуванням встановлених обставин та доказів у конкретній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту ухилення відповідача від надання допомоги померлому ОСОБА_4 , який через похилий вік та тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

Сам по собі факт наявності хвороби у спадкодавця та перебування його у лікарні не є належними доказами, які обов`язково свідчать про необхідність надання допомоги та не надання такої допомоги відповідачем, а докази, які би підтверджували факт звернення спадкодавця до відповідачки з проханням про таку допомогу та, відповідно, відмову відповідачки від надання такої допомоги в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог. Будь яких обставин, які б свідчили про необхідність виходу за межі апеляційної скарги під час перегляду справи апеляційним судом також встановлено не було.

Доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, обставини на які вказує апелянт, не спростовують висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, судове рішення в оскаржуваній частині, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

А.С.Сержанюк