РІШЕННЯ
Іменем України
15.10.2020 року м. Львів
Франківський районний суд м. Львова,

в складі:
головуючого-судді Ванівського Ю.М.
при секретарі Балити К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суд із позовом про вселення, про усунення перешкод у користуванні квартирою про надання дубліката ключів.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Ордер на квартиру знаходиться у відповідача. Дана квартира складається з однієї житлової кімнати. Після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні та довготривалому проживанні. Ключі від квартири є тільки у відповідачки, яка після смерті матері, змінила замки у вхідних дверях, а надати йому дублікат відмовляється. Позивач вважає, що він та відповідач мають рівні права у проживанні та користуванні спільним майном - квартирою АДРЕСА_1 . З покликанням на ст. ст. 8,156 ЖК, ст.ст. 391, 405 ЦК, просить позовні вимоги задовольнити.
Представником відповідача адвокатом Кожан-Юрдигою О. Я. 26.09.2018 року подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що ОСОБА_2 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 і проживає там до сьогоднішнього дня разом із своєю сім`єю на підставі ордера № 990 виданого 22.11.1985 року виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Львова на підставі рішення райвиконкому № 551 від 12.11.1985 року. ОСОБА_1 з 1993 року постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_2 разом із батьком і бабусею, а ОСОБА_2 постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 із матір`ю ОСОБА_5 , чоловіком ОСОБА_6 , а згодом із дітьми. ОСОБА_2 оформила від свого імені договори на постачання електроенергії, телефонного зв`язку, послуги домофону ще за життя матері. У 2003 році бабця сторін по справі ОСОБА_7 померла і відповідач по справі ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_1 протягом тривалого часу проживає не за адресою своєї реєстрації у АДРЕСА_2 і був членом сім`ї свого батька і бабусі, а після одруження з ОСОБА_8 та смерті бабусі ОСОБА_7 проживає однією сім`єю у будинку АДРЕСА_2 , зі своєю дружиною ОСОБА_9 , в якому народилося 3-є дітей. Однак, фактично постійно проживаючи в с. Довгосмостиська, позивач ОСОБА_1 не знявся з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, хоча ніколи не брав участі жодним чином в утриманні цієї квартири, в оплаті житлово-комунальних послуг, не отримував поштову кореспонденцію, не відвідував поліклініку тощо. Більш того, ОСОБА_1 не звертався з 1993 року до ЛКП «Магістральне» із будь-якими заявами щодо його тимчасової відсутності на вказаний період та збереження за ним права користування спірною квартирою. Враховуючи вищевикладене, вважає, що підстав для задоволення позову не має.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні викладеним в позові, просять такий задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги в попередніх судових засіданнях заперечила повністю. Суду пояснила, що ні вона, ні її діти жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу не чинили. Він сам добровільно змінив своє постійне місце проживання після приходу зі служби в армії. Потім бабця подарувала йому житловий будинок в с. Довгомостиська. Їхні батьки домовились, що позивач отримає будинок в селі, а вона буде проживати в спірній квартирі. В свою чергу відповідачка не мала претендувати на спадщину бабусі - будинок в селі. Відповідачка сама сплачувала за комунальні послуги, утримувала квартиру. ОСОБА_10 відповідачки неодноразово просила позивача виписатися з квартири. Він обіцяв, але так цього і не зробив. Замок від вхідних дверей у спірній квартирі вона не змінювала. Ключі від квартири у позивача є. Їхня мама ОСОБА_5 мала у сумці ключі, коли їхала до позивача на село в с. Довгомостиська, де вона певний час проживала до 24 березня 2015 року. Після того, як позивач привіз маму з інсультом до Львова і вони відвезли її в лікарню швидкої допомоги, в якій та померла, ці ключі позивач взяв з її сумки і залишив собі.
Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнала, посилаючись на доводи наведені у відзиві та письмових клопотаннях про долучення доказів. Крім цього зазначила, що позивач по справі безпідставно покликається на ч.1 ст. 405 ЦК України, оскільки мама сторін по справі ОСОБА_5 ніколи не була власником квартири АДРЕСА_1 , тому не може йтися про те, що ОСОБА_1 був членом сім`ї саме власника житла. Помилковим є й покликання на ст. 391 ЦК України, адже ОСОБА_1 не був і не є власником квартири АДРЕСА_1 , а відтак не може ставити питання про усунення перешкод у користуванні цією квартирою, як своїм майном. Щодо ст. 9 ЖК, то фактично жодного виселення позивача зі спірної квартири не було. Він сам, добровільно, змінив місце свого проживання на село Довгомостиська Мостиського р-ну. Зазначила, що житлові права позивача жодним чином не порушені. Позивач володіє на праві власності житловим будинком АДРЕСА_2 , в якому постійно мешкав з батьком і бабцею, а з 2002 року постійно проживає з дружиною і дітьми. На думку представника відповідача, не вбачається будь-яких порушень законних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 зі сторони відповідача ОСОБА_2 чи третіх осіб по справі дітей відповідачки, що свідчить про абсолютну надуманість і безпідставність позову. Просила у задоволенні позову відмовити.
В судове засіданні треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_2 не з`явилися, через канцелярію суду подали клопотання, про розгляд справи без їхньої участі позовні вимоги не визнають, просять у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, адвоката Грабовця С. В., представника відповідачки, адвоката Кожан-Юрдигу О.Я., свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновкущо позов ОСОБА_1 безпідставний, необґрунтований, тому у задоволенні позову слід відмовитиз наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідачка по справі ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 на підставі Ордера № 990 виданого 22.11.1985 року виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Львова на підставі рішення райвиконкому № 551 від 12.11.1985 року.
У вказаній квартирі зареєстровано чотири особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї ЛКП «Магістральне» № 2839 від 07.05.2015 року.
Згідно відповіді 2-ї міської поліклініки м. Львова № 921 від 22.05.2015 року, ОСОБА_1 більше 14-ти років не звертався за медичною допомогою за місцем своєї реєстрації і відсутня будь-яка медична документація на нього.
Відповідно до актів ЛКП « Магістральне»: № 290 від 30.03.2015 року; № 671 від 17.08.2015 року; №359 від 28.04.2015 року; №17 від. 21.01.2015 року, ОСОБА_1 довготривалого не проживав у спірній квартирі.
Відповідно до актів ЛКП «Магістральне»: № 400 від 13.05.2015 року; № 700 від. 25.08.2015 року, які засвідчують факт проживання у квартирі АДРЕСА_1 до дня смерті основного квартиронаймача ОСОБА_5 та ведення нею спільного господарства зі своєю дочкою ОСОБА_2 .
Факт утримання спірної квартири відповідачкою ОСОБА_2 підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг за адресою спірної квартири.
Згідно запису в господарській книзі Довгомостиської сільської ради Мостиського р-ну Львівської обл.. за 2001 2005 р. по господарству № 100 на вул. Садова у с. Довгомостиська (обліковий № 57, номер за земельнокадастровою книгою 69), де у Розділі «Список членів домогосподарства» міститься запис: « ОСОБА_1 - власник».
Відповідно до довідки Судововишнянської міської ради Мостиського р-ну Львівської обл.. № 1103/02-18 від 27.08.2018 року, в якій зазначається, що згідно записів в по господарській книзі с.Довгомостиська за період 2001 2005р. на час смерті ОСОБА_11 (2002р.) в житловому будинку АДРЕСА_2 проживала ОСОБА_7 та ОСОБА_1 без реєстрації. На час смерті ОСОБА_7 (2003р.) в даному будинку зареєстрована з 2003 р. та проживала ОСОБА_9 (дружина позивача), ОСОБА_12 (дочка позивача) та ОСОБА_1 (позивач) проживав без реєстрації;
Згідно довідкою № 1116 від 30 серпня 2018 року Судововишнянської МР, в якій зазначається, що Рішенням Довгомостиської сільської ради №7 від 01.12.2006 року гр. ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Довгомостиська, а Рішенням Довгомостиської сільської ради №15 від 06.08.2008 року гр. ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2579 га для ведення особистого селянського господарства в с. Довгомостиська. У вказаних рішеннях Довгомостиської сільської ради № 7 від 01.12.2006 року та № 15 від 06.08.2008 року, правовою підставою для передачі у приватну власність ОСОБА_1 вищевказаних земельних ділянок зазначається ст. 81 Земельного кодексу України. В резолютивних частинах цих рішень зазначено що ділянки передаються у власність мешканцям сільської ради згідно додатку.
Відповідно до відповіді старости Судововишнянської міської ради О.Павлів № 1672/02-18 від 26.12.2019 року на адвокатський запит Кожан-Юрдиги О.Я., в якій вказується, що згідно облікових документів станом на сьогодні власником житлового будинку по АДРЕСА_2 з 2002 року й по даний час являється ОСОБА_1 . В погосподарських книгах за 2002-2020 роки записані дружина ОСОБА_9 та їхні діти ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки вони зареєстровані в даному господарстві. ОСОБА_1 , який являється власником будинку, не зареєстрований в даному господарстві.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

ВС України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зробив висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин, що і було встановлено при вирішенні даного спору.
Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своїй позовній заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається.
Так, ОСОБА_1 не доведено, що він після 2002 року (набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та створення сім`ї) вчиняв будь-які дії з метою вселитися у спірне житло, звертався до компетентних органів, тощо. Останнім не надано суду належних та достовірних доказів, з яких причин він був відсутній у квартирі АДРЕСА_1 проміжок часу, що значно перевищує встановлений ст. 71 ЖК України строк.
З пояснень ОСОБА_1 у судовому засіданні вбачається, що він до 2015 року не цікавився спірною квартирою та в порушення вимог ст. 68 ЖК України не виконував обов`язки по утриманню житла, звернувся із позовом до суду лише тоді, коли дізнався, що відповідачка подала позов до суду про визнання його таким, що втратив право на користування спірним житлом.
Суд також констатує, що право позивача на житло, гарантоване ст. 47 Конституції України не є порушене. Як вбачається із Договору дарування житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Пилюх Г.Р. 6 листопада 2002 року за реєстром № 1760; поверхового плану буд. АДРЕСА_2 ; короткої технічної характеристики жит. буд. АДРЕСА_2 ; відповіді Самбірського МБТІ № 01/5-125 від 27.06.2019р. на адвокатський запит у власності позивача перебуває житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок складається з 3-х житлових кімнат пл.. 39,7 кв.м., веранди, комори, коридору, всього загальною площею 57,3 кв.м.. До будинку відносяться літня кухня, стодола, стайня, вбиральня та криниця. Таким чином, позивач володіє і користується житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами, який є значно більшої житлової площі, ніж загальна площа спірної 1-но кімнатної квартири АДРЕСА_1 ( 35,30 кв.м.)
Наведені вище обставини знайшли своє підтвердження і у показаннях допитаних судом у якості свідків за клопотанням представника відповідача: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 і частково клопотанням представника позивача: ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .
Вказані особи підтвердили ту обставину, що протягом більш ніж 20 років позивач ОСОБА_1 не проживає за адресою спірного житла, а проживає в селі Довгомостиська Мостиського району Львівської області разом із своєю дружиною ОСОБА_9 та трьома дітьми у належному йому на праві приватної житловому будинку.
Так, допитана в якості свідка ОСОБА_17 повідомила суду, що проживає по сусідству з відповідачкою у буд. АДРЕСА_4 і особисто брала участь у складанні актів ЛКП про те, що позивач не проживає у спірному житлі більше 20 років. Свідок працює з 1988 року двірником у ЛКП «Магістральне» і кожного місяця приходила у спірну квартиру знімати покази лічильників на холодну і гарячу воду, приносить поштову кореспонденцію тощо. У цій квартирі були великі борги за комунальні послуги і ці борги сплачувала відповідачка по справі ОСОБА_2 . Добре була знайома з померлою п. ОСОБА_20 , матір`ю сторін по справі. Пам`ятає, що акт ЛКП «Магістральне» № 17 від 21.01.2015 року, в якому зазначається про те, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований, але не проживає ОСОБА_1 складався у присутності ОСОБА_5 . Зі слів якої їй відомо, що вона просила свого сина ОСОБА_1 знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі, бо не можуть отримати субсидію і великі комунальні доводиться платити. Загалом свідок надала суду відомості щодо обставин складання усіх актів про не проживання позивача у спірній квартирі, хто складав акти, хто підписував і був присутній. Зазначила, що жодного разу позивача по справі не бачила у спірній квартирі. Знає що у цій квартирі проживає відповідачка з чоловіком і двома дітьми. Проживала також п. ОСОБА_20 , але вона померла у 2015 році. Зі слів ОСОБА_5 знає про те, що син має великий будинок в селі, має господарку, коні, трактори і пані ОСОБА_20 їздила на село допомагати сину з дітьми і по господарству.
Допитана в якості свідка ОСОБА_16 пояснила, що проживає в іншому під`їзді цього ж будинку де знаходиться спірне житло, у кв. 147. Знає відповідачку та її чоловіка. Вона була при складанні того акту. Акт складався на кухні, при його складанні була мати сторін ОСОБА_5 .Там були присутні й інші сусіди з будинку, яких свідок знає особисто і вони підтверджували представнику ЛКП той факт, що ОСОБА_21 не проживає тривалий час за адресою своєї реєстрації. Також свідок брала участь у складанні інших актів ЛКП. Всі ці акти вона підписувала і підтверджує, що відомості в них правдиві.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 , який є чоловіком відповідачки по справі, повідомив суду, що одружився в 1995 році з відповідачкою по справі і за згодою її матері ОСОБА_5 вселився в спірну квартиру, де й проживає того цього часу зі своєю дружиною і двома дітьми. З 1995 року, часу його одруження, позивач по справі ніколи не проживав у спірному житлі, а проживав постійно у с. Довгомостиська. Знає зі слів своєї тещі ОСОБА_5 про те, що між батьками була домовленість, що похивач отримає у власність будинок в селі, а відповідач буде проживати у ОСОБА_22 у спірній квартирі, і вона не має претендувати на господарку і землю. Позивач ніколи не сплачував комунальних послуг за квартиру.
Допитана в якості свідка ОСОБА_9 , яка є дружиною позивача, повідомила суду, що її свекруха та мама сторін по справі ОСОБА_23 , протягом багатьох років проживала разом із сім`єю позивача у с. Довгомостиська. Свідок разом із своїм чоловіком ОСОБА_1 приїжджали до відповідачки на спірну квартиру на дні народження, великі свята до Львова. Відповідачка є хресною мамою її сина ОСОБА_24 , 2013 року народження. В свою чергу відповідачка також приїжджала до них у с. Довгомостиська. Конфлікт між сторонами виник після смерті матері, коли позивач дізнався, що відповідачка хоче виписати його з квартири, щоб оформити субсидію. Вважає, що позивачу належить частка в квартирі і відповідачка повинна її компенсувати. Їй відомо зі слів чоловіка, що відповідачка чинила перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Свідок ОСОБА_19 , яка є хресною мамою дружини позивача, повідомила суду, що у спірній квартирі ніколи особисто не була. Свідок ствердила суду, що відповідач має житло, судитися з сестрою за 1-но кімнатну квартиру йому немає потреби. Свідку відомо про те, що матір сторін по справі ОСОБА_5 , часто бувала на селі в будинку сина, всі вихідні, допомагала йому з дітьми і по господарству. Позивач ОСОБА_21 жив на селі з дружиною і дітьми. Особисто свідком чинення перешкод позивачу у користуванні спірним житлом зі сторони відповідачки ніколи не була. Свідок зазначила, що відповідачка повинна компенсувати позивачу грошима його частку у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_18 , яка є родичкою позивача, зазначила, що відповідачка просила позивача виписатися із спірної квартири, оскільки сплачує багато коштів на комунальні послуги. Сам позивач проживає у селі Довгомостиська разом із дружиною і дітьми. Мама сторін по справі п. Наталія жила часто у сина в селі. Всі вихідні там була. На думку свідка суперечка між сторонами виникла після смерті матері, коли відповідачка звернулася в суд з позовом про виписку позивача з квартири. Не була свідком чинення відповідачкою перешкод позивачу зі сторони відповідачки, але знає це зі слів позивача, який їй розказував.

Таким чином, з вищенаведених доказів, пояснень сторін та свідків по справі встановлено, що позивач добровільно змінив житло у 1993 р., а у 2000 році добровільно залишив спірне житло у зв`язку із одруженням, та з цього часу у квартирі не проживав, не оплачував комунальних послуг, до спірного житла навідувався лише в гості, до травня 2015 р. не виявляв наміру проживати у такому, що дає підстави вважати, що навіть у разі наявності у нього права на користування таким житлом існують обставини, що свідчать про підстави втрати такого права (ст.ст.71,72 Житлового кодексу). Поважні причини відсутності визначені ч.3 ст.71 Житлового кодексу, перелік таких є вичерпним. Однак, вказані у ч.3 ст.71 Житлового кодексу випадки збереження права користування жилим приміщенням не стосуються відповідача, оскільки не підпадають під жодне із них.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.
Згідно п. 5 ч. З ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна
містити зазначення доказів, що підтверджують виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Що стосується тверджень позивача, що відповідач, чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою то такі спростовуються тим, що позивачем по справі ОСОБА_1 не наведено та не додано до позовної заяви жодного доказу, яким би обґрунтовувалися чинення йому перешкод з 1993 року й до 2015 року щодо проживання у спірній квартирі.
Посилання позивача на його письмові звернення до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо протиправних дій відповідача, не підтверджені жодними процесуальними рішеннями про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності.
При цьому позивач не доводить фактів та доказів у створенні перешкод в користуванні будівлею з боку відповідача. Покликання позивача на те, що йому чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою є голослівними, жодним доказом не підтверджені.
У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За наведених обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.
Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд, -

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якої діє ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод користування квартирою, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м.Львова.

Позивач: ОСОБА_21 : що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: ОСОБА_2 : що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;
Третя особа: ОСОБА_25 : що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Суддя Ванівський Ю. М.