справа №619/3765/20
провадження №2/619/1111/20
Рішення

іменем України

02 листопада 2020 року

м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 619/3765/20,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович;

вимоги позивача: про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації;

представник позивача: адвокат Асауленко В.В.;

представник відповідачів: адвокат Соловей Л.О.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Володимиром Вікторовичем 11 червня 2020 року за реєстровим №2219 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цей житловий будинок. У обґрунтування позову зазначено, що 22.09.2001 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли згоди щодо всіх істотних умов і уклали договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку, домовившись при цьому посвідчити цей договір нотаріально у майбутньому. ОСОБА_1 повністю сплатила ОСОБА_2 обумовлену суму і з 2001 року проживає у будинку зі своєю сім`єю. У подальшому ОСОБА_2 так і не оформила договір купівлі-продажу нотаріально, посилаючись на різні причини, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на даний будинок і ухвалою суду від 08.07.2019 провадження по справі відкрито та розгляд справи продовжується до теперішнього часу. Не зважаючи на розгляд спору судом щодо права власності на цей будинок, 11 червня 2020 року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала спірний житловий будинок своєму племіннику ОСОБА_3 . У будинку проживає вона та зареєстровані дві її доньки та онука. ОСОБА_3 не здійснював будь-яких дій по вселенню чи користуванню подарованим будинком, отже при укладенні договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами, так як уклали фіктивний правочин, який направлений на позбавлення ОСОБА_1 можливості захистити належне їй право власності, тобто воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, посилаючись на норми ст. 234 ЦК України. Договір дарування укладений відповідачами без наміру створення реальних правових наслідків, обумовлених цим правочином, а їх дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Представником відповідачів надано відзиви, згідно змісту яких у травні 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягнуто згоди, що остання, опинившись у складних життєвих умовах, буде проживати у житловому будинку, який належав матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , на протязі певного періоду часу. Між сторонами ніяких істотних умов купівлі-продажу досягнуто не було і не могло бути, оскільки право власності на житловий будинок в порядку спадкування ОСОБА_2 не було оформлено до 01.06.2007 та остання ніяких письмових та нотаріально посвідчених договорів щодо купівлі-продажу будинку не укладала. 11.06.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування спірного житлового будинку, сторони бажали настання правових наслідків щодо переходу права власності від дарувальника до обдарованого, передання майна відбулось. Позивач не має будь-яких прав на цей будинок, відповідачем ОСОБА_3 було направлено вимогу про виселення з будинку, при укладенні договору будь-які обтяження на будинок були відсутні, майно не перебувало ні під арештом, ні під забороною, ні під заставою. ОСОБА_1 у даній справі не є суб`єктом оскарження договору дарування, оскільки не являється ні стороною правочину, ні заінтересованою особою, так як не має жодної правової підстави для виникнення цивільних прав щодо об`єкта дарування. Договір дарування не відповідає ознакам фіктивного. На час укладення договору дарування ОСОБА_2 була єдиним власником житлового будинку і мала право розпоряджатися ним на власний розсуд.

Представником позивача надано відповідь на відзив, згідно змісту якої визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 є предметом позову в іншій цивільній справі, розгляд якої судом продовжується, тому заяви представника відповідача про неузгодженість істотних умов договору купівлі-продажу є лише відображенням позиції представника. Позивач зі свого боку повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплативши обумовлену ціну за житловий будинок, що підтверджується відповідними розписками. Згідно ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення правовідносин, укладений 22 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу може бути визнаний судом дійсним, що є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок. Відчуження ОСОБА_2 спірного житлового будинку призвело до того, що ухвалення судом рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на цей будинок у цивільній справі № 619/1703/19 стало практично неможливим і саме унеможливлення визнання права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 було прихованою метою, з якою відповідачі укладали між собою договір дарування цього будинку, який оспорює позивач у даній справі. При цьому, при укладенні оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 зазначила у п. 6 договору про відсутність судового спору щодо предмета договору.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.09.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 05.10.2020.

Згідно з ухвалою суду від 11.09.2020 у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено.

Відповідно до ухвали суду від 05.10.2020 закрито підготовче провадження, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та справу призначено до розгляду по суті на 02.11.2020.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

11 червня 2020 року між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдаровуваним укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано в реєстрі за № 2219.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання зазначеного вище договору дарування недійсним, як на підставу позову, позивач посилається на ст. 234 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз?яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема посилалася на те, що укладаючи договір дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами, так як уклали правочин, який направлений на позбавлення ОСОБА_1 можливості захистити належне їй право власності на спірний житловий будинок шляхом визнання цього права у судовому порядку. Тобто воля сторін договору дарування не відповідала зовнішньому її прояву, договір укладений без наміру створення реальних правових наслідків, обумовлених цим правочином. ОСОБА_3 подарованим йому житловим будинком та земельною ділянкою не користується, вселитися до будинку не намагався, жодного разу в будинку не з`являвся.

У відзиві відповідач ОСОБА_3 зазначив, що він має намір проживати у будинку та 02.10.2020 направляв вимогу особам, які проживають у спірному будинку, в т.ч. ОСОБА_1 , про виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Також посилається на те, що у позивача відсутнє право на звернення до суду за захистом із позовом про визнання спірного договору дарування недійсним, стороною якого вона не є.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом ураховується, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідачі, як учасники оспорюваного правочину, не мали на меті настання реальних юридичних наслідків. Так, у разі відчуження нерухомого майна його передача колишнім власником новому здійснюється лише шляхом внесення змін щодо власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав (а.с. 8).

Суд зазначає, що про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору дарування житлового будинку укладеного між відповідачами та ураховуючи те, що спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договору дарування, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Отже, особа, яка вважає, що договором дарування порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у позові відмовляється, судовий збір з відповідачів не стягується.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 200, 206, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідачі:

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

третя особа:

приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, місцезнаходження: м. Харків, вул. Холодногірська, буд. 7.

Повний текст рішення суду складено 04.11.2020.

Суддя І. М. Нечипоренко