ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9984/16Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/764/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

та сторін: ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2 , представника «Державний Ощадий Банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/9984/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст якого виготовлений 06 листопада 2019 року у справі за позовом позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний Ощадий Банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до АТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обгрунтування заявлених вимог посилався на те, що у 2008 році він працював водієм в Фермерському господарстві «Семеха». У зв`язку із тим, що роботодавець, в особі ОСОБА_3 , тривалий час не виплачував заробітної плати, звернувся до нього з приводу погашення заборгованості по заробітній платі. ОСОБА_3 запропонував оформити на нього кредит в банку, використовуючи погрози та психологічний тиск. Він надав згоду на укладення кредитного договору. 31.01.2008 року ОСОБА_3 відвіз його у відділення ВАТ «Державний ощадний України», та надав для підпису кредитний договір №8 від 31.01.2008 року. Того ж дня ОСОБА_3 отримав кредитні кошти та погасив з них кредит по іншому позичальнику та віддав позивачу заборгованість по зарплаті. 3 червня 2015 року позивач звернувся із заявою до Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області з проханням притягнути ОСОБА_3 до відповідальності за шахрайські дії . За наслідком розгляду судом кримінального провадження №0003513 було винесено виправдувальний вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року). Позивач вважає, що укладення між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору №8 від 31.01.2008 року, не відповідало його внутрішній волі, було вчинено під впливом тиску та погроз зі сторони ОСОБА_3 , тому договір підтягає визнанню недійсним. Просить визнати недійсним кредитний договір №8 від 31.01.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року у заловоленні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Державний Ощадний банк України в особі філії Тернопільське обласне управління АТ Ощадбанк про визнання кредитного договору недійсним відмовлено у повному обсязі .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 інтереси якого представляє ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що спірний кредитний договір був був укладений під дією психологічного тиску зі сторони роботодавця ОСОБА_3 . Факт вчинення правочину під впливом насильства підтверджується обставинами, які встановлені виправдовувальним вироком Тернопільського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року відносно нього.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ Державний ощадний банк України просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи встановив всі обставинита дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним. Позивач неодноразово під час розгляду справи вказував, що давав згоду на укладення кредитного договору, визнавши факт його укладення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник АТ Державний ощадний банк України в особі філії Тернопільське обласне управління АТ Ощадбанк заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає .

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 31 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючої філією Тернопільське міське відділення № 6350 ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит на суму 150 000,00 гривень, на строк до 30.01.2013 року зі сплатою 16% річних, в порядку та на умовавх зазначених у договорі.

У пункті 9.1 Кредитного договору зазначено, що цей Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями, повним розумінням предмета та змісту Договору.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року ОСОБА_1 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.З ст. 358 КК України (в редакції 2001 року), і виправдано у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.11.2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Семеха» про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет застави. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №8 від 31.01.2008р. в сумі 196 620,96 грн., шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ФГ «Семеха» та передане ним згідно нотаріально посвідченого 31.08.2008 р. та зареєстрованого в реєстрі за №245 договору застави рухоме майно: комбайн марки МР-40, 1995 року випуску, заводський номер № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер № НОМЕР_3 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2014 року змінено спосіб виконання рішення суду від 19.11.2010 року у справі № 2-9882/2010, постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором № 8 від 31.01.2008 р. в сумі 45 620,96 грн.

Із написаної власноручно заяви позивачем від 31 січня 2018 року при укладенні спірного кредитного договору у ВАТ «Державний ощадний банк», останній зазначив, що гарантує повернення кредитних коштів, оскільки займається вирощуванням свиней та реалізацією м`яса, від чого отримує середньомісячний дохід у розмірі 2500 гривень, а тому за рахунок зазначених коштів буде проводити погашення кредиту.

Відповідно до повідомлення про умови кредитування, яке заповнював позивач 31 січня 2008 року у ВАТ «Державний ощадний банк» при отриманні кредиту, останній зазначив, що ознайомився із умовами кредитування на споживчі потреби у розмірі 150000 грн. під 16 відсотків річних, зобов`язується використати суму кредитних коштів для споживчих потреб. Крім цього, ОСОБА_1 31 січня 2008 року було власноручно заповнено кредитну заявку, у якій останній зазначив власноручно усі свої анкетні дані та розмір заробітної плати, загальну суму своїх доходів, у тому числі місячної заробітної плати у розмірі 3677,17 грн. та підписав її.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Доводи апеляційної скарги, що спірний кредитний договір був був укладений під дією психологічного тиску зі сторони роботодавця ОСОБА_3 не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції вірно виходив із відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог ,оскільки позивая не довів суду ,що кредитний договір був укладений під впливом психологічного насильства. Суд зазначив, що укладаючи спірний договір позивач усвідомлював реальне настання його наслідків, розписався у заяві на видачу готівки від 31 січня 2008 року та отримав кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим.

Для визнання правочину недійсним з підстав передбачених п. 1 ст. 231 ЦПК України, позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18.

Доводи апеляційної скарги, що оспорюваний договір укладено під впливом психологічного насильства ,що встановлено у вироку Тернопільського міськрайонного суду від 13 квітня 2016 року та ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 10 серпня 2016 року а саме, що ОСОБА_1 погодився отримати кредит по тій причині, що ОСОБА_3 погрожував звільнити з роботи та не виплатити йому заборгованість по зарплаті колегія суддів не приймає до уваги оскільки у зазначених судових рішеннях не встановлено факту вчинення психологічного та фізичного насильства з боку ОСОБА_3 з метою примушування укладення позивачем спірного кредитного договору проти справжньої волі.

За змістом ч.1 ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять жодного належного чи допустимого доказу щодо визнання спірного договору недійсним з підстав психологічного тиску.

Враховуючи вищенаведені норми права а також те, що ОСОБА_1 не довів обставин вчинення фізичного чи іншого виду насильства з боку ОСОБА_3 при укладені спірного правочину, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 3 листопада 2020 року.

Головуючий: Г.М. Шевчук

Судді: Г.В. Бершадської

М.В. Ходоровського