Номер провадження: 22-ц/813/5659/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Дубрянській Н.О.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Носкіної І.М.,

представника відповідачів Державної служби України з питань

безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів та Одеської

регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та

нагляду на державному кордоні та транспорті Іванової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що наказом голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за №305-к від 20 травня 2019 року його звільнено з посади першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно із пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпПУ, а саме у зв`язку із застосуванням сили по відношенню до ОСОБА_2 при виконанні службових обов`язків.

Позивач вважає, що вказаний наказ №305-к від 20 травня 2019 року є противоправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, за відсутності в його діях грубого порушення трудових обов`язків, на підставі «сфабрикованих» доказів, без проведення належного службового розслідування з метою встановлення обставин. Окрім цього, позивач вважає, що звільняючи його з посади, Голова Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, послався на вимогу Профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби, що не передбачено ч.1 ст. 41 КЗпП України і ст. 43 КЗпП України.

На підставі викладених обставин у їх взаємозв`язку позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги шляхом скасування наказу про його звільнення із поновленням його на посаді та з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. У відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечував.

Представник Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті в судове засідання не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи однак причини неявки останнього не визнані судом поважними. У відзиві на позовну заяву проти задоволення позову також заперечував.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Одеська регіональна служба державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті просить скасувати рішення суду першої інстації та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

У пункті першому частини першої статті 41 КЗпП України зазначено, що, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Згідно із статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державного департаменту ветеринарної медицини від 27 січня 2007 року № 10-к позивача ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (т. 1, а.с. 17).

23 квітня 2019 року у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з посадовою інструкцією першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, заступником начальника служби Яковлевим О.В., завідувачем сектору кадрової роботи апарату управління служби Столяренко І.А. та головним фахівцем-аудитором Одеської регіональної служби ОСОБА_3 був складений відповідний акт (т. 1, а.с. 72, 73).

24 квітня 2019 року завідувач сектору кадрової роботи апарату управління Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті Столяренко І.А. звернувся до начальника Одеської регіональної служби, Профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби та Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області з відповідними заявами, посилаючись на те, що 24 квітня 2019 року о 08:50 год. він знаходився на своєму робочому місці (кабінет сектору кадрової роботи в приміщенні служби), коли до нього в кабінет зайшов перший заступник начальника Служби ОСОБА_1 і почав нецензурно висловлюватись на його адресу, принижувати його як людину та працівника Служби, що нижчий за посадою, виказувати йому погрози фізичною розправою, після чого застосував до нього фізичну силу, а саме вдарив рукою в обличчя. Підставою для вищенаведеної поведінки ОСОБА_1 та вчинення ним відносно нього насильницьких дій вважає складання ним за участі інших працівників Служби 23 квітня 2019 року акту про відмову від ознайомлення з посадовою інструкцією першого заступника начальника Служби. На нецензурні висловлювання, погрози та приниження, він відповідав з дотриманням правил етичної поведінки, але після застосування до нього ОСОБА_1 фізичної сили та з метою припинення подібних дій з його боку та самозахисту був змушений примусити його покинути приміщення сектору кадрової роботи (т. 1, а.с. 74-75, 77, 78, 79-80).

25 квітня 2019 року з приводу зазначених обставин до голови Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів звернувся начальник Одеської регіональної служби з доповідною запискою за №195 (т.1, а.с. 164-165).

02 травня 2019 року відбулося позачергове засідання Профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби з приводу розгляду заяви завідувача сектору кадрової роботи апарату управління служби Столяренко І.А. від 24 квітня 2019 року, на якому було прийнято рішення про звернення до голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з вимогою розірвати трудовий договір з першим заступником начальника Одеської регіональної служби Гривою М.Я., оскільки в ході розгляду заяви ОСОБА_2 від 24 квітня 2019 року викладені в ній факти знайшли своє підтвердження, встановлено, що членам профкому відомо про багато випадків порушення норм етичної поведінки та приниження професійної та людської гідності, висловлювання погроз дисциплінарними стягненнями, у тому числі звільненням, безпідставних позбавлень премії позивачем відносно підлеглих працівників служби. 02 травня 2019 року відповідна вимога була направлена Профспілкою первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби Голові Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (т. 1, а.с. 171-173, т. 2, а.с. 3-5).

10 травня 2019 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист за №24.3-6/2954-19 від голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, в якому зазначалося, що до Держпродспоживслужби надійшла доповідна записка ОСОБА_4 , начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 25 квітня 2019 року №195 щодо застосування ним фізичної сили відносно ОСОБА_2 , завідувача сектору кадрової роботи при виконанні службових обов`язків та щодо його відмови від ознайомлення та підписання посадової інструкції. ОСОБА_1 було запропоновано терміново до 14 травня 2019 року в паперовому вигляді та на e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 надати пояснення щодо обставин (причин) скоєння проступку (т. 1, а.с. 35).

13 травня 2019 року за допомогою поштового зв`язку ОСОБА_1 повідомив Голову Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, що з квітня 2019 року начальник Одеської регіональної служби ОСОБА_4 намагається штучно створити конфліктну ситуацію між ним - його першим заступником та посадовими особами сектору кадрової роботи апарату управління Одеської регіональної служби. На його думку, метою цього конфлікту є дестабілізація нормальної щоденної роботи управління Одеської регіональної служби шляхом використання окремих членів колективу в якості інструмента його приниження, як службовця та людини, розпалювання конфліктів між ними, дискредитації його професійних якостей перед іншими підлеглими. Одночасно ОСОБА_1 поінформував про те, що перебуває на лікарняному і повідомить про вихід на роботу після закінчення лікування (т.1, а.с. 38).

23 травня 2019 року ОСОБА_1 на адресу Голови Держпродспоживслужби ОСОБА_5 була направлена службова записка з поясненнями (т.1, а.с. 40-41).

27 травня 2019 року листом за №36/1-8140 Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, повідомлено ОСОБА_2 , що викладені у його заяві обставини не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у зв`язку із відсутністю ознак кримінального правопорушення, з громадянином ОСОБА_1 проведена робота профілактичного характеру про недопустимість порушення чинного законодавства (т. 1, а.с. 84).

Наказом Держпродспоживслужби від 20 травня 2019 № 305-к позивача ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно із пунктом 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (т. 1, а.с. 147-148).

Допитані у судовому засіданні у якості свідків голова профспілкового комітету ОСОБА_6 і член комітету ОСОБА_7 засвідчили, що працівники Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті не зверталися із заявами до комітету з приводу неетичної поведінки позивача.

Свідки ОСОБА_8 , заступник начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті і ОСОБА_3 , головний фахівець-аудитор Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, засвідчили, що 23 квітня 2019 року вони були запрошені ОСОБА_2 , завідувачем сектору кадрової роботи для ознайомлення позивача з посадовою інструкцією. Позивач ознайомився з посадовою інструкцією, але відмовився від підпису про ознайомлення з нею, про що вони підписалися в акті про відмову в ознайомленні з посадовою інструкцією від 23 квітня 2019 року (т. 2, а.с. 57-61).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , завідувач сектору кадрової роботи Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті засвідчив, що 23 квітня 2019 року, у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з посадовою інструкцією першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, ним, заступником начальника служби ОСОБА_8 та головним фахівцем аудитором Одеської регіональної служби ОСОБА_3 був складений відповідний акт. 24 квітня 2019 року о 08:50 год., коли він знаходився на своєму робочому місці, в кабінеті сектору кадрової роботи в приміщенні служби, до нього в кабінет зайшов перший заступник начальника Служби ОСОБА_1 і почав нецензурно висловлюватись на його адресу, принижувати його як людину та працівника Служби, виказувати йому погрози фізичною розправою, після чого застосував до нього фізичну силу, а саме вдарив рукою у обличчя, коли він сидів за столом. Після цього він встав та з метою припинення подібних дій з його боку та самозахисту був змушений фізично примусити його покинути приміщення сектору кадрової роботи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , завідувач відділу забезпечення державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті засвідчив, що 24 квітня 2019 року біля 09.00 год. він прибув на роботу до Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті і курив на вулиці біля вікна ОСОБА_2 , завідувача сектору кадрової роботи, кабінет якого розташований на першому поверсі. З кабінету ОСОБА_2 він почув гучну розмову і побачив, що в кабінеті ОСОБА_2 , крім останнього знаходиться ОСОБА_1 , який щось дуже голосно казав, вів себе емоційно, а потім підбіг до ОСОБА_2 , який сидів за столом, і вдарив останнього рукою у обличчя.

Вирішуючи трудовий спір, та задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що надані відповідачем документи не містять беззаперечних доказів допущення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудового законодавства, оскільки ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_2 про застосування до нього з боку ОСОБА_1 фізичної сили, які ОСОБА_1 заперечує. Лист №36/1-8140 Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27 травня 2019 року не містить даних щодо встановлення факту застосування з боку ОСОБА_1 до ОСОБА_2 фізичної сили із посиланням на докази. Протоколом позачергового засідання профспілкового комітету профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 02 травня 2019 року, при розгляді заяви ОСОБА_2 встановлено, що членам профкому відомо про багато випадків порушення норм етичної поведінки та приниження професійної та людської гідності, висловлення погроз дисциплінарними стягненнями, у тому числі звільнення безпідставних позбавлень премії першим заступником начальника Одеської регіональної служби ОСОБА_1 відносно підлеглих працівників служби. Вказані висновки профспілкового комітету профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті є упередженими по відношенню до позивача, оскільки такі висновки не містять конкретних прізвищ працівників служби, конкретних дат, обставин зазначених подій та наслідків неправомірної поведінки позивача.

Наказ про звільнення позивача винесений виключно на підставі заяви ОСОБА_2 , обставини і факти, які зазначені в ній, не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим в діях позивача відсутній проступок, який можна кваліфікувати як одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Відповідач не надав пояснення стосовно того чи є конфлікт між позивачем та ОСОБА_2 одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, так як при вивченні посадової інструкції ОСОБА_1 та норм чинного законодавства не вбачається рівнозначність одноразового грубого порушення трудової дисципліни з порушенням трудової дисципліни.

Тому, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обгрунтованого рішення

може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позовних вимог, а саме, те, що його звільнено із займаної посади без законних підстав та з порушенням встановленого законом порядку.

Так, в пункті 22 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено судам, що «у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника».

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений статтею 149 КЗпП України. За правилами вказаної статті до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:

- порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

- невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

- порушення трудових обов`язків повинно бути грубим;

- з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

При звільненні на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків визначення ступеня тяжкості проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції посадових осіб, які володіють правом призначення і звільнення з посади керівних працівників. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р., суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (або могло бути завдано) шкоду.

Отже, під дію пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України підпадають, як правило, такі порушення, у яких ознакою грубості характеризуються і характер ж чи бездіяльності працівника, і суттєвість наслідків порушення трудових обов`язків, і особливості причинного зв`язку між порушенням та його наслідком, і форма вини. Втім, велика значимість негативних наслідків може надати підстав для кваліфікації дій працівника як грубого порушення трудових обов`язків, навіть за наявності необережної вини, так само, як порушення трудових обов`язків з прямим умислом може бути підставою звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України за відсутності шкідливих наслідків.

Згідно із підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» дія цього закону поширюється на працівників Одеської регіональної служби.

За статтею 38 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, під час виконання своїх службових повноважень зобов`язані неухильно додержуватися вимог закону та загальновизнаних етичних норм поведінки, бути ввічливими у стосунках з громадянами, керівниками, колегами і підлеглими.

Відповідно до Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затверджених Головою Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів 27.06.2018р., посадові особи під час виконання своїх посадових обов`язків зобов`язані неухильно дотримуватись загальновизнаних етичних норм поведінки, бути доброзичливими та ввічливими, дотримуватись високої культури спілкування (не допускати використання нецензурної лексики, підвищеної інтонації), запобігати виникненню конфліктів.

Згідно із пункту 15 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Одеської Регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, затверджених 04.12.2013р. (далі Правила) та є додатком до колективного договору Одеської регіональної служби від 04.12.2013р., з якими ОСОБА_1 ознайомлений під особистий підпис, працівники Одеської регіональної служби зобов`язань крім іншого, не допускати порушення прав і свобод людини і громадянина.

Працівники служби мають право на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці, соціальний і правовий захист відповідно до їх статусу, захист законних прав та інтересів у вищестоящих державних органах (пункт 17 Правил).

Відповідно до пункту 1.4. Посадової інструкції першого заступника начальника Одеської Регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті (далі Посадової інструкції) ОСОБА_1 від 01.10.2010р., з якої ОСОБА_1 ознайомлений під особистий підпис 11.10.2010р., перший заступник начальника служби у своїй роботі керується, крім іншого, Конституцією України, законами України.

Перший заступник начальника служби несе персональну відповідальність за виконання внутрішнього трудового розпорядку (пункт 4 Посадової інструкції ОСОБА_1 від 01.10.2010р.).

Згідно із пунктів 1.2.-1.3. Посадової інструкції першого заступника начальника Одеської Регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті від 01.04.2019р., з якою ОСОБА_1 фактично ознайомлений, але відмовився від підпису про ознайомлення без поважних причин, посада заступника начальника належить до професійної категорії "Керівники", перший заступник начальника є за посадою заступником головного державного ветеринарного інспектора Одеської регіональної ветслужби.

Перший заступник начальника служби у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами і розпорядженнями Президента України, рішеннями Кабінету Міністрів України, наказами Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, розпорядженнями та дорученнями Головного державного ветеринарного інспектора України, Положенням про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Положенням про Одеську регіональну службу державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, інструкцією з діловодства, правилами ділового етикету, правилами та нормами охорони праці та протипожежного захисту та даною посадовою інструкцією (пункт 1.5. Посадової інструкції від 01.04.2019р.).

Перший заступник начальника служби несе відповідальність за правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, що передбачені адміністративним, кримінальним, цивільним, трудовим та антикорупційним законодавством України, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку служби (пункт 4.2., 4.4. Посадової інструкції від 01.04.2019р.).

Наявними в матеріалах справи копією службової записки ОСОБА_2 від 24.04.2019р. копією заяви від 24.04.2019р. до Профспілки первинної профспілкової організації Одеської регіональної служби, заяви до Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області реєстраційний номер 8140 від 24.04.2019р., доповідної начальника Одеської регіональної служби від 25.04.2019р., свідченнями опитаного судом свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_2 підтверджується факт завдання ОСОБА_1 , що був посадовою особою, першим заступником начальника державного органу Одеської регіональної служби 24.04.2019р. в приміщенні Одеської регіональної служби в робочій час удару в обличчя підлеглому ОСОБА_2 , який є посадовою особою Одеської регіональної служби.

За таких обставин, апеляційним судом з безспірністю та об`єктивністю встановлено, що 24 квітня 2019 року о 08:50 год., коли ОСОБА_2 знаходився на своєму робочому місці, в кабінеті сектору кадрової роботи в приміщенні служби, до нього в кабінет зайшов перший заступник начальника Служби ОСОБА_1 та застосував до нього фізичну силу, а саме, вдарив рукою по обличчю.

У пунктах 104 та 105 Рішення Європейського суду з прав людини від 28.09.2015р. у справі «БУІД проти БЕЛЬГІЇ» (СА8Е OF BOUYID v. BELGIUM) (Заява № 23380/09), Велика Палата Європейського суду з прав людини зазначила, що будь-який ляпас має серйозні наслідки для особи, яка його отримує. Ляпас по обличчю завдається у ту частину тіла людини, яка виражає її індивідуальність, відображає її суспільну ідентичність та є центром її відчуттів - зору, мови та слуху, які використовуються для спілкування з іншими. Дійсно, Суд вже мав привід відзначити роль, яку відіграє обличчя у соціальній активності людини (дивись рішення «S.A.S. проти Франції» [S.A.S. v. France] [Велика Палата] з приводу заборони носити одяг, що має на меті приховати обличчя у публічних 2014 місцях; заява № 43835/11, пункти 122 і 144, ECHR (витяги)). Суд ще раз повторює, що може бути цілком достатнім, щоби потерпілий відчув приниження у своїх власних очах, для того, щоби поводження було визнано таким, що принижує гідність, у розумінні статті 3 Конвенції (дивись пункт 87 вище). Дійсно, немає сумнівів в тому, що навіть один заздалегідь не спланований ляпас, який за собою не потягнув якихось серйозних чи довготривалих наслідків для особи, якій він був завданий, може бути сприйнятий цією особою як такий, що її принижує.

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає ці докази до уваги, та вважає, що завдання ОСОБА_1 , першим заступником начальника Одеської регіональної служби та заступником Головного державного ветеринарного інспектора служби удару в обличчя завідувачу сектору кадрової роботи служби ОСОБА_2 є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків. Тому дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП України застосовано до ОСОБА_1 відповідачем згідно з наказом №305-к від 20.05.2019р. на законних підставах та з дотриманням вимог статті 149 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України строки, установлені статтею 233 цього Кодексу можуть бути поновлені судом у разі їх пропуску з поважних причин.

У абзаці першому пункту 4 постанови Пленуму №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» Верховний Суд України роз`яснив, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору».

З оспорюваним наказом Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №305-к від 20.05.2019р. про його звільнення, ОСОБА_1 був ознайомлений 23.05.2019р. та отримав його копію.

У постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6~2426цс 15 Верховний Суд України дійшов такого правового висновку: «перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)».

Встановлено, що строк звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами щодо скасування оспорюваного наказу про звільнення та поновлення його на роботі сплив 23.06.2019р., а із позовною заявою до Приморського районного суду м. Одеси, який розглядався в межах цивільної справи №522/15140/19 ОСОБА_1 звернувся 03 вересня 2019 року.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску встановленого статтею 233 КЗпП України місячного строку для звернення з відповідним позовом ОСОБА_1 зазначив своє нерозуміння чинного законодавства України через яке він звернувся за захистом свого порушеного права до Одеського окружного адміністративного суду за правилами КАС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року провадження по справі №420/3650/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про визнання протиправним та скасувати наказу №305-К від 20 травня 2019 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку закрито.

За правовим висновком Верховного Суду України, що викладений в постанові 24.05.2017 року у справі №6-1763цс16, «не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами».

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У пункті 46 Рішення Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» (Заява N 23786/02), Суд зазначає, що на національному рівні заявниця вимагала поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу. Суд нагадує, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри та що трудові спори потребують особливої уваги (див., серед інших, рішення у справі Obermeier v. Austria, від 28 червня 1990 року, Серія А, N 72, та Trevisan v. Italy від 26 лютого 1993 року, Серія А, N 257-F, п. 18).

З 06 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 був об`єктивно обізнаний про припинення державної служби для посади першого заступника начальника Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, яку він обіймав у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про державну службу від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ з 01 травня 2016 року (т. 1, а.с. 70-71), а отже мав змогу звернутись за захистом свого порушеного права з дотриманням визначеної чинним законодавством України юрисдикцією та в межах встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України місячного строку

Таким чином, причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду є неповажними й висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 такого строку є необґрунтованим та суперечить вимогам статті 234 КЗпП України.

Згідно із абзацом четвертим пункту 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 квітня 1994 року, № 18 від 26 жовтня 1995 року, № 15 від 25 травня 2008 року) «Про практику розгляду трудових спорів», «якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін».

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими, тому у задоволенні його позову необхідно відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 233, 234, пункту 1 частини 1 статті 41, статті 235 КЗпП України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Одеської регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 02 листопада 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік