КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченко О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат, три відсотки річних,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва суду з позовом (а.с. 2-4 т. 1) до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті комунальні послуги за період з 22 жовтня 2010р. по 27 червня 2014р. (включно) у розмірі 217691,68 грн., яка складається: 183680,40 грн. - основний борг, 24619,68 грн. - інфляційні втрати 9391,39 грн. - три відсотки річних, а також понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є постачальником житлово-комунальних послуг, споживачем яких є відповідач, як користувач нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 та користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач. Відповідач свій обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг не здійснює, в результаті чого за ним рахується заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 22 жовтня 2010р. по 27 червня 2014р.. Оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних.

З урахуванням уточнень позовних вимог, позивачпросив суд стягнути суму заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 22 жовтня 2010р. по 27 червня 2014р. (включно) у розмірі 208887,67 грн., яка складається: 183680,40 грн. - основний борг, 20199,29 грн. - інфляційні втрати, 5007,98 грн. - три відсотки річних.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015р. відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року передати цивільну справу за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

Рішенням Шевченківського району» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року задоволено частково позов. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 13048 грн. 16 коп., три відсотка річних у розмірі 1441,00 грн. інфляційну складову боргу 2463 грн. 11 коп., судовий збір у розмірі 1827,00 грн.. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» подало апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати в частині не задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що чинним законодавством передбачено чіткий порядок прийняття вузла обліку теплової енергії в експлуатацію, зокрема необхідною умовою для допуску вузла обліку теплової енергії до експлуатації є подання представником споживача проекту на вузол обліку, погоджений з енергопостачальною організацією та метрологічним центром ЦОВМ. Зазначає, що позивача лише наділено правом погоджувати проект як виконавець послуг. Звертає увагу суду на те, що відповідач не дотримався порядку прийняття комерційних вузлів обліку в експлуатацію (спірних лічильників), встановленого Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, у зв`язку з чим, у апелянта не було обов`язку прийняти дані вузли обліку на облік у відповідності до Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік. Вказує, що відповідачем після отримання платіжних доручень не надано суду документального підтвердження щодо незгоди із виставленим обсягом комунальних послуг. Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не наведено обґрунтованої оцінки сумам, які зазначені відповідачем у Акті звірки взаєморозрахунків.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Вирішуючи даний спір і задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та беручи до уваги Акт звірки взаєморозрахунків між сторонами, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 13048,16 грн.; три відсотки річних у розмірі 1441,0 грн.; інфляційну складову боргу 2463,11 грн..

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 332 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", визначено: виконання рішення зборів співвласників; своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до пункту 3 частини другої Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 грудня 2002р..

Згідно Акту №01-11/263П від 13 листопада 2012 року про порушення споживачем Правил користування тепловою енергією та/або умов договору, споживачем самовільно підключено водорозбірні пристрої гарячого водопостачання нежитлових приміщень, проте у вказаному Акті відсутній підпис ОСОБА_1 ..

Встановлено, що в належних відповідачці приміщеннях з 2005 року встановлений та опломбований засіб обліку теплової енергії «Unimag» заводський №02/022938, що регулярно проходив повірку, на підтвердження чого стороною надано відповідні докази.

Згідно довідки ТОВ «Комфортна вежа» у 2005 році працівник ЖЕК 1003 встановив лічильник по АДРЕСА_1 . Зазначений лічильник прийнято на облік, що підтверджується актом прийняття на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання.

Актом від 05.09.2012 року встановлено, що лічильник опломбовано працівниками ЖЕК 05.09.2012 року.

Згідно Акту прийняття на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання, засіб обліку теплової енергії «Unimag» заводський №02/022938 прийнято на облік.

Позивач заперечував проти вказаних доводів відповідачки зазначивши, що прилад обліку теплової енергії, про який зазначає сторона відповідача, у встановленому порядку не прийнятий на облік, що підтверджується Актом складеним представниками ПАТ «Київенерго» та КП «ЦОС Шевченківського району» про порушення споживачем правил користування тепловою енергією та/або умов договору №01-11/263П від 13 листопада 2012р., про порушення умов договору №320-333 від 13 листопада 2003р., що є доказом обґрунтованості нарахувань ОСОБА_1 плати за послуги гарячого водопостачання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги зазначений акт, оскільки в ньому відсутні підпис відповідача.

Згідно Акту звірки взаєморозрахунків станом на період з 01.09.2010 року по 27.06.2014 року, за даними КП «Центр обслуговування споживачі Шевченківського району» сума заборгованості складає 183680,40 грн., а за даними ОСОБА_1 13048,16 грн..

Крім того, в матеріалах справи наявні звернення відповідача до позивача щодо здійснення перерахунку та повідомлення про наявність лічильника.

З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством передбачено чіткий порядок прийняття вузла обліку теплової енергії в експлуатацію, зокрема необхідною умовою для допуску вузла обліку теплової енергії до експлуатації є подання представником споживача проекту на вузол обліку, погоджений з енергопостачальною організацією та метрологічним центром ЦОВМ, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи спростовуються Свідоцтвом про повірку робочого засобу вимірювання техніки та Актом про прийняття на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання «Unimag» заводський №02/022938 прийнято на облік.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача лише наділено правом погоджувати проект як виконавець послуг, а також відповідач не дотримався порядку прийняття комерційних вузлів обліку в експлуатацію (спірних лічильників), встановленого Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, у зв`язку з чим, у апелянта не було обов`язку прийняти дані вузли обліку на облік у відповідності до Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказане спростовується довідкою ТОВ «Комфортна вежа» щодо встановлення лічильника та Актом про прийняття на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання «Unimag» заводський №02/022938 прийнято на облік.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем після отримання платіжних доручень не надано суду документального підтвердження щодо незгоди із виставленим обсягом комунальних послуг, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки як встановлено судом, відповідач неодноразово направляв листи щодо здійснення перерахунки комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не наведено обґрунтованої оцінки сумам, які зазначені відповідачем у Акті звірки взаєморозрахунків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в Акті звірки взаєморозрахунків зазначені періоди та об`єми споживання, а тому зазначені суми відповідають об`єму та вартості наданих послуг.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 319, 322 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «04» листопада 2020 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова О.І. Сліпченко