Справа № 333/1099/17
Провадження № 2/333/1071/20
рішення

Іменем України

03 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого-судді Кулик В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,

представника позивача за довіреністю Мельникової Я.В., представника відповідача адвоката Сєчина Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

02.03.2017 року позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 658 грн., 17 коп. та судові витрати у розмірі 1 600 грн., посилаючись на те, що 29.11.2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами Банку, складає між ним і банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вищевказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Однак, ОСОБА_1 порушує вимоги кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 31.12.2016 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 13 658 грн. 17 коп., яка складається з наступного: 1 994 грн. 73 коп. заборгованість за кредитом, 10 536 грн. 86 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 626 грн. 58 коп. штраф (процентна складова), тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2017 року позовні вимоги банку задоволено у повному обсязі.

28.11.2019 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Сєчина Я.М. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою суду від 29.01.2020 року заяву відповідача по справі задоволено, вище вказане заочне рішення суду скасовано, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відзив відповідач по справі суду не надав. Однак в заяві про перегляд заочного рішення суду зазначив, що з позовними вимогами не згоден, вважає, що позивач не мав право нараховувати штраф у твердій грошовій сумі. Формування штрафу у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості є подвійною відповідальністю за одне і теж порушення несвоєчасне погашення процентів та/або тіла кредиту. Вважає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності. Як зазначено в кредитному договорі, строк повернення кредиту в повному обсязі є 211 день з моменту виникнення такої заборгованості. Як зазначено у графіку заборгованості за кредитним договором, останній платіж було здійснено 28.02.2013 року, то дата повернення кредиту в повному обсязі 28.09.2013 року. Проте, позичальником повністю не було здійснено повернення кредитних коштів, а банк звернувся до суду за захистом своїх прав, лише 02.03.2017 року, хоча позивач мав право звернутися до суду з 28.09.2013 року протягом трьох років. Крім того, в судовому засіданні не було встановлено обставини з приводу перевиписку банківської карти.

Представник позивача за довіреністю Мельникова Я.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірив представляти адвокату Сєчину Я.М., який просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з підстав зазначених у заяві про перегляд заочного рішення.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

29.11.2011 року відповідач підписав заяву про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», йому банківських послуг, а саме надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 000 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з даної довідки та заяви від 29.11.2011 року позивачем видана відповідачу кредитна картка № НОМЕР_1 , зі строком дії до останнього дня 06.2015 року (а.с. 6, 103).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 по кредитній карті № НОМЕР_1 змінювався кредитний ліміт, а саме: 29.11.2011 року 300 грн., 29.11.2011 року 500 грн., 15.02.2012 року 800 грн., 06.06.2012 року 2 00 грн., 08.11.2019 року 0,00 грн. (а.с. 104).

З наданої суду Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29.11.2011 року (а.с. 6), не вбачається що сторони погодили відсоткову ставку саме 36 % на рік, встановлення штрафів, у разі неналежного виконання кредитних зобов`язань. Тобто, у вищевказаній заяві відповідача про надання позивачем йому банківських послуг відсутні домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Як вбачається з доданих позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с. 7-8), Умов та Правил надання банківських послуг затверджені наказом від 06.03.2010 року за № СП-2010-256 (а.с. 9-32), в них зазначена відсоткова ставка 3 % на місяць (відповідно 36 % на рік), умови кредитування, наслідки порушення умов кредитування, однак вони не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення його саме зі змістом зазначених документів, тому їх суд не може враховувати, як складові документи кредитного договору Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 29.11.2011 року.

Позивач в позові зазначає, що заявлені ними до стягнення з відповідача штрафи, передбачені пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем Умови та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили заявлені позивачем умови кредитування, в тому числі щодо сплати штрафів, зміни відсоткової ставки за користування кредитом тощо.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10 536 грн. 86 коп. та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту (500 грн. фіксована частина, 626 грн. 58 коп. процентна складова), не підтверджені належними, достовірними доказами, в зв`язку з чим дані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне. Із заяви відповідача на надання банківських послуг від 29.11.2011 року не вбачається, що сторони погодили строк кредитування, який відповідає строку дії картки, однак, сторони не заперечують, що строк дії картки саме до червня 2015 року, що підтверджується наданою представником позивача довідкою.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 червня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит. З даним позовом позивач звернувся до суду в межах трирічного строку 02.03.2017 року, тобто строк позовної давності не пропустив.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30.06.2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем становить 1 994 грн. 73 коп. (тіло кредиту 1 926 грн. 75 коп. + 67 грн. 98 коп.) (а.с. 4-5), яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Щодо заперечення відповідача стосовно того, що банк пропустив строк позовної давності, при вирішенні цієї заяви відповідача, суд враховує наступне.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява N 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Згідно з ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки договором визначено погашення заборгованості за кредитом щомісячними платежами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 4-5), останній платіж на кредитну карту було здійснено саме 16.05.2014 року в сумі 200 грн. (сума погашення за наданим кредитом), а не як зазначає відповідач 28.02.2013 року, що також підтверджується випискою банку про рух по кредитній карті № НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , а саме, що 16.05.2014 року було зараховано переказ з карти через відділення 200 грн. (а.с. 97) та 16.05.2014 року списання з карткового рахунку та поповнення рахунку в сумі 65 грн. 50 коп. (а.с. 98). Таким чином, оскільки останній платіж ОСОБА_1 було зроблено саме 16.05.2014 року, то позивач звернувся до суду з позовом в межах передбаченого законом строку позовної давності три роки 02.03.2017 року.

Відповідно п. п. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 994 грн. 73 коп., інші позовні вимоги банку є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити за його недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1 994 грн. 73 коп. х 1 600 грн. 00 коп. /13 658 грн. 17 коп. = 233 грн. 67 коп.).

Керуючись ст. ст. 251-254, 256-261, ст. 266, ч. 3, 4 ст. 267, ст. ст. 610, 612, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 5, 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 , МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором від 29.11.2011 року у розмірі 1 994 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири) грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 , МФО 305299, код ) 233 (двісті тридцять три) грн. 67 коп. витрат по сплаті позивачем судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 05 листопада 2020 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик