справа №619/828/19
провадження №2/619/762/20
Рішення

іменем України

29 жовтня 2020 року Дергачівський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.

за участю секретаря судового засідання - Мєщан І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дергачі цивільну справу №619/828/19

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, який діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція»

відповідач: Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області;

відповідач: ОСОБА_1 ;

вимоги позивача: про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки

встановив:

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшла позовна заява Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Статтею 114 ЦПК України передбачено, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Дергачівською місцевою прокуратурою 28.08.2018 внесено відомості до ЄРДР за №0000120 та розпочато досудове розслідування за фактом незаконного виділення земельної ділянки на території Дергачівського району Харківської області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 23.11.2009 року №1284 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2.0000 га на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району(за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства та передано у власність безоплатно.

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку загальною площею 2.0000 га з кадастровим номером :04:000:0138 серії ЯИ №837444, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області 16.12.2009 під №38.

Разом з цим, вказане розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації щодо надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , прийнято у порушення вимог ст.ст. 20, 116, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК), ст. 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК), розпорядження Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008.

Встановлено, що земельна ділянка, загальною площею 2.0000 га, (кадастровий номер :04:000:0138), яка згідно спірного розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області передана у власність ОСОБА_1 відноситься до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується інформацією Відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 12.07.2018 №10-20-0.23,18-899/109-18.

Крім цього, відповідно до листа ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 20.11.2018 б/н, вказана земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0138 знаходиться на території земель держлісгоспу та будь-якої згоди ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» або попередник Данилівський дослідний держлісгосп не надавали.

Наведене підтверджується також листом ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 30.07.2018 №343, якою проведено лісовпорядні роботи (геодезичне дослідження вказаної земельної ділянки) з кадастровим номером :04:000:0138 загальною площею 2.0000 га , що розташована на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», згідно планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року.

Слід зауважити, що до теперішнього часу в судовому порядку вказані планово-картографічні матеріали базового лісовпорядкування недійсним не визнано, отже вони є правовстановлюючими документами ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» на право постійного користування зазначеною земельною ділянкою.

Згідно з висновком спеціаліста ПП «Перспектива-Земля», вартість земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0138, загальною площею 2.0000 га, становить 1 333 600, 00 грн.

Таким чином, спірне розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області щодо надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , прийняте усупереч вимогам ст.ст. 19, 20, 149 Земельного кодексу України за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України щодо вилучення із постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» спірних земельних ділянок та без попередньої зміни цільового призначення земельних ділянок.

Ураховуючи, що спірна земельна ділянка вибули з володіння держави всупереч вимогам законодавства, волі власника та постійного користувача ділянки, тому незаконного відчужене майно підлягає поверненню його власнику.

З огляду на викладене, оскільки розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 23.11.2009 №1284 про передачу земельної ділянки у власність є незаконним, яке слугувало підставою для подальшого оформлення державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯИ №837444, то відповідний державний акт на право власності не відповідає закону та порушує права власника.

Таким чином, необхідно визнати зазначений державний акт недійсним у судовому порядку та повернути земельну ділянку Державі в особі Державного агентства лісових ресурсів України та ДП «ХЛНДС».

Представник позивача Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Хмельницький І. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити.

Представник позивача Державного агентства лісових ресурсів України в судове засідання не з`явився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився без поважних причин, тому суд розглядає справу на тих доказах, які надані до судового засідання.

Представник позивача ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» у судовому засіданні просив задовольнити позов.

Представник відповідача Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, тому суд розглядає справу на тих доказах, які надані до судового засідання У відзиві на позов представник відповідача Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області вказав, що

відповідно абзацу 3 статті 131 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

При цьому, у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст. 129 Конституції).

Положення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є закон «Про прокуратуру».

За змістом ч.3 ст.23 цього закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

У п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч.3 ст.23 закону «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Тому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну ролі, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах ВС від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 1.11.2018 у справі №910/18770/17, від 5.11.2018 у справі №910/4345/18).

Тому, з огляду на вищезазначене звернення Прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» є абсолютно необґрунтованими та безпідставними. Зазначені органи, в інтересах яких діє Прокурор - не зверталися до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області з питання порушення їх прав та законних інтересів.

Щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_1 - відповідно до статті 122 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент видачі спірного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Частиною 5 статті 116 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент видачі спірного розпорядження) зазначено, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На момент винесення спірного розпорядження земельна ділянка не мала кадастрового номеру, власника, віднесена до земель запасу державної власності, з цільовим призначенням - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Право власності або право користування на зазначену земельну ділянку не було оформлено.

По справі матеріали позивачів, надані до позову - не підтверджують позовні вимоги, т.я.

у довідці ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 20 листопада 2018 року, яка міститься в матеріалах даної справи, зазначено що земельні ділянки з кадастровими № :04:000:0137 та :04:000:0138 перебували начебто у користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Однак, станом на 2009 рік вказаним ділянкам кадастрові номери присвоєні не були;

прокурором та ДП «Харківська лісова науково-дослідна станціям не надано жодних підтверджуючих матеріалів щодо права користування спірними земельними ділянками;

твердження ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» стосовно відсутності грошових коштів щодо звернення до суду для відновлення начебто порушеного права є абсурдним та не може являтися виключною підставою для представництва їх інтересів прокуратурою в суді;

зазначена довідка взагалі підписана юрисконсультом даного підприємства;

відповідно довідки ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 30 липня 2018 року № 343, вказано що спірні земельні ділянки частково співпадають з землями ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»,які обставини по справі не доведені.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судове засідання з`явився, надав відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позову.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

Судом встановлено, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 14.10.2014 № 1697-VII в редакції Закону від 02.07.2015 №578-VІІІ), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно із ч.4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/9 (п.2, 3 Резолютивної частини): - під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади; - під представництвом прокуратурою України інтересів держави в господарському суді за змістом п.3 ст. 131-1 Конституції України та ст.ст. 2, 29 ГПК України треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави.

Ці дії включають подання прокурором до суду загальної юрисдикції позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.

Тому, з огляду на вищезазначене звернення Прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» є обґрунтованим.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 4 ст. 20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Статтями 56, 57 ЗК України передбачено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас, у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України).

Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» від 10.04.2008 №610-р, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення цих ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.

Статтею 48 ЛК України передбачено, що в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК, законів України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI та «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Відповідно до ч.1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з ч.5 ст. 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину

У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням голови Дергачівської районної державної адміністрації від 23.11.2009 року №1284 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 2.0000 га на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району(за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства та передано у власність безоплатно.

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку загальною площею 2.0000 га з кадастровим номером :04:000:0138 серії ЯИ №837444, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області 16.12.2009 під №38.

Позивачі вважають, що розпорядження Дергачівської РДА про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 від 23.11.2009 № 1284 прийнято у порушення вимог ст.ст. 20, 116, 149 Земельного кодексу України, ст. 5 Лісового кодексу України, Розпорядження КМУ № 610-р від 10.04.2008 та таким чином порушує право постійного користування на земельні ділянки позивача ДП «ХЛНДС», що віднесені до земель лісового призначення згідно планово-картоірафічних матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року.

Доказами, що підтверджують правову позицію позивачів у заяві є власні листи №б/н від 20.11.2020 за підписом юрисконсульта ДП «ХЛНДС», №343 від 30.07.2019 за підписом головного інженера ДП «ХЛНДС» та висновки Верховного суду у постановах інших справ.

Але такі висновки та докази спростовуються іншими доказами, наданими відповідачами,а саме:

спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення, т.я.

у матеріалах справи є лист відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 12.07.2018 № 10-20-0.23,18-899/109-18, у абз. 5 якого зазначено, що «...Відповідно до розпорядження Дергачівської райдержадміністрації від 23.11.2009 №1284 вказані земельні ділянки передані у власність за рахунок земель запасу державної власності зі зміною основного цільового призначення із категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення на землі сільськогосподарського призначення.»;

про те що спірна ділянка не має лісогосподарського призначення - вказано у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 07.04.2020, де чітко зазначено, що категорія земель спірної земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення;

згідно п.2 Розпорядження Дергачівської райдержадміністрації від 23.11.2009 №1284 - спірна земельна ділянка надана відповідачу ОСОБА_1 «...за рахунок земель запасу державної власності зі зміною основного цільового призначення із категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення...»;

факт знаходження спірної земельної ділянки станом на 2009 р. в запасі та її категорію як землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення також підтверджується даними у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 від 2009 р., а саме:

- розпорядженням Дергачівської РДА № 1047 від 16.09.2009;

- умовами відведення земельної ділянки від 09.10.2009;

- пояснювальною запискою ФО-П ОСОБА_2 ;

- 17.08.2009 висновком щодо погодження місця розташування земельної ділянки ГУ Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області № 09/0158 від 17.08.2009;

- умовами відведення земельної ділянки ГУ Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області;

- висновком щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ГУ Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області № 09/0111 від 09.10.2009;

- висновком відділу містобудування та архітектури Дергачівської РДА № 163 від 11.08.2009;

- протоколом державної санітарно-епідеміологічної експертизи;

- висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області № 05-48-5167 від 31.08.2009.

Таким чином, обставина зазначена позивачами - спростовується та їх висновок про порушення норм законодавства не відповідає дійсності, докази про порушені права відсутні.

Спірна земельна ділянка не знаходиться на території земель держлісгоспу та таким чином не є у постійному користуванні позивача ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», т.я.

у позові зазначено, що згідно листа ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» від 20.11.2018 б/н вказана земельна ділянка знаходиться на території земель держлісгоспу та будь-якої згоди ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» або попередній Данилівській дослідний держлісгосп не надавали. Однак, лист підписано юрисконсультом зазначеного підприємства, тобто особою, що не мас спеціальних знань щодо визначення розташування земельних ділянок на місцевості.

Тобто, позивачами не доведено - який саме держлісгосп було реорганізовано у ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» та у якому складі передавалося майно у ході реорганізації, в тому числі земельні ділянки.

При цьому - з абз.6 листа відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у

Харківській області від 12.07.2018 № 10-20-0.23,18-899/109-18 вказано: «...згідно з проектом формування території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, розробленім ХФ УкрНИИЗемпроект» (нині ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») у 1992 році - зазначені земельні ділянки ЧАСТКОВО відносяться до земель, що перебувають у користуванні Харківського лісництва Жовтневого господарства (нині- ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція»), частково - до земель, що використовувались Психоневрологічним інтернатом.»

Згідно постанови Верховного суду України від 13.11.2019 у аналогічній справі №619/2648/16-ц за позовом ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, за участю третьої особи Державного агентства лісових ресурсів України, про визнання недійсними розпоряджень, державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» про визнання права власності на земельну ділянку відповідачу стало відомо, що відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України вщ 20.01.2015 р. № 16 змінено найменування Данилівського дослідного державного лісгоспу на ДП «ХЛНДС», яка є правонаступником прав та обов`язків Данилівського дослідного державного лісгоспу.

У матеріалах справи відсутній та позивачами не надано відповідний наказ Державного агентства лісових ресурсів України від 20.01.2015 № 16 про реорганізацію, який би підтверджував або спростовував наведену у листі інформацію щодо правонаступництва ДП «ХЛНДС», не витребував відповідний акт приймання-передачі майна, прав та обов`язків тощо, що б підтверджувало або спростовувало у якій кількості (частково, у повному обсязі, площа і таке інше) було отримання земель після реорганізації.

Крім того, в зазначеній постанові ВСУ від 13.11.2019 встановлено факт вилучення із користування Данилівського дослідного держлісгоспу, зміненого на ДП «ХЛНДС» земельної ділянки з переведенням її до земель запасу, змінено цільове призначення земельної ділянки з переведенням її з категорії земель лісогосподарського призначення до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Також факт відсутності постійного користування спірною земельною ділянкою особою, за реорганізацією якої відбулося правонаступництво ДП «ХЛНДС» станом на 2009 рік підтверджується:

- вихідною земельно-кадастровою інформацією щодо відомостей про земельну ділянку, власника або землекористувача за рахунок яких передбачається відведення, а саме:

- рядок 1.1.5. у постійному користуванні (площі відсутні)

- рядок 1.1.3. цільове призначення - УКЦВЗ 3.4 (тобто землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.)

Висновком управління Держкомзему у Дергачівському районі щодо погодження місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1 № 09/0158 від 17.08.2009, а саме пунктом 5.

Таким чином, позивачами не доведено обставину, на яку вони посилаються та надані відповідачем докази у її спростовують, тобто спірна земельна ділянка не знаходиться на території земель держлісгоспу та таким чином не є у постійному користуванні позивача ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Спірна земельна ділянка також не знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «ХЛНДС».

У позові зазначено, що листом ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 30.07.2018 № 343, якою проведено лісовпорядні роботи (геодезичне дослідження вказаної земельної ділянки та вона знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «ХЛНДС» згідно планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року.

Але ж позивачем не враховано, що на момент складання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування у 2014 році межі спірної земельної ділянки було погоджено та визначено в натурі ще у 2009 році згідно Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .

Так, в пояснювальній записці ФОП ОСОБА_2 до проекту зазначено, що «польові роботи виконані в вересні 2009 року, місцезнаходження кутів повороту зовнішніх меж земельної ділянки встановлено на місцевості в присутності представників землекористувача і погоджено з представниками суміжних землевласників і землекористувачів, про що складений акт погодження межі земельної ділянки.

Згідно Акту погодження межі земельної ділянки від 01.10.2008 суб`єктами власності або користування суміжною земельною ділянкою є ОСОБА_1 та Малоданилівська селищна рада (за межами населеного пункту).

Будь-який держлісгосп станом на 2008 рік не мав суміжних меж зі спірною земельною ділянкою.

Таким чином, при проведенні геодезичних робіт та встановлюючи межі земельних ділянок ДП «ХЛНДС» у 2014 році повинно було врахувати встановлені межі земельної ділянки суміжного користувача - ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що згідно з довідкою Управління держкомзему у Дергічівському районі Харківської області, що міститься у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 данні про спірну земельну ділянку було внесено у 2009 році до Державного земельного кадастру згідно запису у Книзі реєстрації кадастрових номерів № 3460.

Це також підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 07.04.2020.

Тобто відомості щодо спірної ділянки були у загальному доступі у Державному земельному кадастрі та ДП «ХЛНДС» не могла про них не знати при становленні меж своїх земельних ділянок у 2014 році при укладанні планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування.

Але ж відповідно до ч.2 ст. 193 Земельного кодексу України у редакції, яка діяла на 2014 рік, державний земельний кадастр е основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.

При проведенні геодезичних робіт та укладанні планово-картографічних матеріалів слід також враховувати порядок, передбачений ст. 198 Земельного кодексу України, а саме: «Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б1) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами: в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.»

Згідно ч.2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Схема перетину меж земельних ділянок ДП «ХЛНДС» та ОСОБА_1 , що додана до позовної заяви - не відповідає даним Державного земельного кадастру, порушує норми Земельного кодексу України, підписана головним інженером самого позивача, тобто особою, що не має спеціальних знань та повноважень, необхідних для визначення перетину земельних ділянок та відповідно не може прийматися до уваги як належний доказ.

Таким чином, обставина, на яку посилаються позивачі не доведена та не може братися до уваги, роблячи висновок про порушення норм законодавства.

Позивачем не заявлено про право власності на спірну земельну ділянку на момент винесення розпорядження Дергачівської РДА.

При цьому - спірна земельна ділянка знаходилася в землях запасу, про що свідчить:

-розпорядження Дергачівської РДА від 23.11.2009 № 1284;

-розпорядження Дергачівської РДА від 16.09.2009 р. № 1047;

-висновок відділу містобудування та архітектури Дергачівської РДА від 11.08.2009 №163;

-протоколом державної санітарно-епідеміологічної експертизи;

-умови відведення земельної ділянки Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області,

-висновку щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 09.10.09 № 09/0111.

Власником спірних земель була держава в особі Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту та таким чином - мала повноваження на розпорядження цими землями у відповідності до ст. 17, 20,22, 33, 118,121,122,186 Земельного кодексу України.

Крім того,позовні вимоги заявлені після спливу позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як зазначається прокурором у позові - порушення вимог чинного законодавства позивачам - ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» та Державне агентство лісових ресурсів стало відомо після порушення кримінального провадження №0000120 від 28.08.2018, зокрема, після направлення Дергачівською місцевою прокуратурою відповідного запиту та картографічних матеріалів, висновків щодо накладення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян на землі лісогосподарського призначення, тому строк позовної давності не пропущено.

Але такі висновки не відповідають дійсності з наступних підстав:

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 було розроблено згідно розпорядження Дергачівської РДА від 16.09.2009 та погоджено з Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі, відділом містобудування та архітектури Дергачівської РДА, Дергачівською санітарно-епідеміологічною станцією, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області, Управлінням культури і туризму Харківської обласної адміністрації.

Проект землеустрою затверджено розпорядженням Дергачівської РДА від 1284 року від 23.11.2009 та внесено відповідну інформацію в Державний земельний кадастр.

Тобто відомості щодо спірної земельної ділянки стали загально доступними з моменту внесення їх у ДЗК тобто у 2009 році та позивачі і прокурор мали змогу отримати їх в любий момент.

Крім того, як стало відомо відповідачу - у 2016 році ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція» та Державне агентства лісових ресурсів були обізнані про порушення їх прав, а саме про факт вилучення земель у Данилівського дослідного держгоспу за незаконними на їх думку розпорядженнями Дергачівської РДА. Зазначені позивачі були сторонами у справі №619/2648/16-ц та їх інтереси представляла Дергачівська місцева прокуратура, яка пред`явила докази про порушення прав позивачів датовані ще 2013 р.

Згідно висновків Верховного суду України, викладених у постанові від 12.02.2020 у справі №619/713/17 відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, (провадження № 14-183цс18), а також у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17, (провадження № 61-22690св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17-ц, (провадження № 61-36609св18), від 03 липня 2019 року у справі №619/720/17 (провадження № 61-27502св18), від 17 жовтня 2019 року №619/717/17 (провадження № 61-4248св19).

Тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, який діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України та Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», до Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області та ОСОБА_1 «про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, місце знаходження: Харківська область, м. Дергачі, вул. 1 Травня, 63, ;

в інтересах держави в особі:

Державного агентства лісових ресурсів України, місце знаходження: м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 9-а;

Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», місце знаходження: м. Харків, тер П`ятихатки, а/с 9424;

відповідач: Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області, місце знаходження: Харківська область, м. Дергачі, вул. 1 Травня, ;

відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Н. Ю. Кононихіна