Номер провадження: 22-ц/813/5460/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Дрішлюк А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Дубрянська Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, посилаючись на те, що дитина виявила бажання проживати з батьком (т.1 а.с1-16).

12 грудня 2018 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Огренич І.В.) провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини закрито (т.1 а.с 90)

09 січня 2019 року ОСОБА_1 через представника - ОСОБА_2 подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду (т.1 а.с 99-108).

17 липня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Журавльов О.Г.) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року скасовано. Направлено цивільну справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с 133-137).

26 грудня 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Салтан Л.В.) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовлено (т.1 а.с 183-185).

27 січня 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2019 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Судом не було виконано всіх вимог процесуального законодавства, не дослідив та не дав належної оцінки доказам по справі, в результаті чого суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Крім того вважає, що судом грубо порушено процесуальне законодавство не дало можливості отримати всіх необхідних та належних доказів для встановлення обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору. Судом неправильно розтлумачено норми матеріального права, що привело до винесення незаконного рішення. На думку апелянта, при розгляді справ, щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року, позовні вимоги задовольнити. Витребувати зі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради висновок, щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком. Просить заслухати думку дитини в судовому засіданні. Стягнути судові витрати (т.1 а.с.189-195).

03 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 направив відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що сторін у сторін відсутній предмет спору щодо встановлення місця проживання дитини, зазначає, що враховуючи побажання сина проживати з батьком відповідач особисто влітку забрала документи сина з навчальних закладів м.Одеси та передала батькові, щоб син міг за місцем проживання батька. Крім того, протягом усього судового процесу відповідач не заперечує прости проживання сина із батьком. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 вважає, що визначення місця проживання дитини у судовому порядку є крайньою мірою, застосовувати яку у даній справі приводу не має. Отже, вважає за необхідне на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі. Окрім цього, зазначає, що суд правильно не визнав необхідність в опитуванні дитини для встановлення думки, стосовно свого місця проживання, а також не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін (т.1 а.с.11-19).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року зобов`язано Службу у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради повідомити чи проводились, передбачені п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому КМУ від 24.09.2008р. №866 заходи для надання суду відповідного висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини (проведення бесіди з батьками та відвідування їх за місцем проживання, складання за результатами акту обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9), або відповідно до ч.7-9 ст. 89 ЦПК України повідомити суд про причини неможливості провести передбачені п. 72 Порядку заходи та надати відповідний висновок.

24 липня 2020 року від Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року на електрону пошту апеляційного суду було направлено «Висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини» (т.2 а.с.2-6).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, звернув увагу суду на те, що спір щодо місце проживання фактично відсутній, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має.

У судовому засіданні заслуханf думка малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив, що на цей час проживає та бажає і надалі проживати з батьком.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Предметом розгляду даної справи є визначення місця проживання дитини.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 просить визначити місце проживання лише однієї дитини, щодо його участі та визначення місця проживання дочки, позивач до суду не звертався, тому суд вважає, що такі дії негативно характеризують ОСОБА_1 як батька.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції як таким, що ґрунтується на припущення та не відповідає матеріалам справи та звертає увагу на наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання їх спільної неповнолітньої дитини, після того, як вони стали проживати окремо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 21 липня 2007 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 344.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_6, від шлюбу, в сторін народилась дитина - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року розірвано шлюб.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст. 152 СК України визначено, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ст. 153 СК України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції під час розгляду справи на вказані норми законодавства уваги не звернув та ухвалив судове рішення щодо визначення місця проживання дитини, не отримавши письмового висновку органу опіки та піклування, який у цій категорії справ є обов`язковим, окрім цього не оцінив всіх фактичних обставин справи та доводів позивача, мотивування оскаржуваного судового рішення ґрунтується лише на висновку суду першої інстанції щодо негативної характеристики позивача, зробленому на підставі подання ним позову щодо визначення місця проживання лише однієї дитини та відсутності аналогічного позову щодо дочки сторін.

Між тим з отриманого апеляційним судом висновку органу опіки та піклування вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає з батьком, мачухою та зведеним братом в належних матеріально-побутових умовах. Дитина має окреме спальне та робоче місце, забезпечена речами по сезону, шкільним приладдям, продуктами харчування. Батько добре піклується про стан здоров`я сина, виконує усі рекомендації лікаря. Батько займається вихованням дитини, підтримує зв`язок з класним керівником та вчителем.

ОСОБА_8 проживає в орендованій квартирі з чоловіком та молодшою сестрою ОСОБА_4 , умови проживання - задовільні, квартира мебльована, охайно прибрана, облаштована необхідною побутовою технікою.

Згідно з викладеним, орган опіки дійшов висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком (т.2 а.с.2-6).

Вищенаведений висновок органу опіки стороною відповідача не спростований.

Окрім того, стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Вищенаведене судом першої інстанції не враховано, ухвалено оскаржуване рішення без з`ясування думки дитини, попри заявлення про це клопотання позивачем.

Апеляційний суд вважає, що вік і рівень розвитку хлопчика дозволяють йому усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення власного місця, а отже враховує, що в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 22 жовтня 2020 року, син сторін по справі висловив бажання проживати разом із батьком, пояснивши, що йому там проживати зручно та комфортно.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частина 1 ст. 12 Закону визначає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1992 року, визначено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Враховуючи вище наведене колегія суддів звертає увагу на те, що як національним законодавством, так і положеннями норм міжнародного права щодо захисту дітей, охорони їх здоров`я, розвитку, загалом всього, що стосується життєдіяльності дитини, пріоритетним елементом являються інтереси дитини. В тих випадках, коли розглядається питання щодо місця проживання дитини, в контексті наведених вище положень, перш за все, враховуються інтереси дитини та рівність батьків щодо участі у її вихованні. Для жодного з батьків не встановлено будь-яких виключень та пріоритету щодо визначення місця проживання дитини з одним них, за винятком, якщо хтось з них не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, вирішуючи питання щодо встановлення місця проживання дитини перш за все необхідно враховувати інтереси дитини, рівність їх щодо виховання їх дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного суду в постанові від 17.10.2018 року, справа № 402/428/16-ц. В цій справі Верховний суд вирішив відійти від висновку Верховного суду України в справі № 6-2445цс16 (на яку посилалася апелянт в своїй скарзі обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм діючого законодавства при вирішенні даної справи).

За обставинами даної справи, зібрані в суді першої інстанції, та надані в суді апеляційної інстанції докази свідчать про те, що батько та матір можуть належним чином забезпечити малолітню дитину ОСОБА_4 , надати їй всі необхідні умови для розвитку та життєдіяльності. Однак, тим не менш, між сторонами виникла виник юридичний спір щодо місця проживання дитини. В процесі розгляду справи, окрім іншого, до матеріалів справи було долучено Висновок Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради «Про визначення місця проживання дитини» від 20.07.2020 року № 3866/02.02.01-22/25/14/20, яким, з врахуванням фактичних обставин (наявність належних житлово-побутових умов, знаходження дитини з батьком, забезпечення та піклування за дитиною батьком) було визначено вважати за доцільним проживання дитини з батьком. Апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язкове врахування висновку Органу опіки та піклування при визначенні місця проживання в суді визначено положеннями національного законодавства, а його неврахування можливо лише тільки у разі визнання його необґрунтованим та таким, що протирічить інтересам дитини (ст. 19 СК України). Вказаний висновок було прийнято з врахуванням пояснень ОСОБА_3 , наданих органу опіки та піклування, та незважаючи на потенційну можливість його перегляду самим органом за заявою сторони, вказаним правом сторона відповідача не скористалась, знов таки не зважаючи на тривале знаходження справи в Одеському апеляційному суді. За таких обставин та з врахуванням обмежень встановлених процесуальним законом для стадії апеляційного провадження апеляційний суд з врахуванням інтересів дитини вважає за необхідним залишити визначення місця проживання з батьком для запобігання подальшого травмування дитини внаслідок чергової зміни місця проживання в умовах відсутності альтернативного висновку спеціалізованого державного органу щодо можливості та доцільності визначення місця проживання дитини з відповідачем. При цьому приймаючи рішення суд не ставить під сумнів гідність та особисті якості відповідача, проте висновок суду по суті спору ґрунтується на наявних доказах в справі, які були надані суду першої інстанції сторонами, а також думці ОСОБА_4 , яка була висловлена вільно та усвідомлено та заслухана у судовому зсіданні у апеляційному суді.

Щодо посилань представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про відсутність спору між сторонами, апеляційний суд звертає увагу, що зазначене питання вже було предметом судового розгляду під час розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року про закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору, за наслідками розгляду якої Одеським апеляційним судом було ухвалено постанову від 17 липня 2019 року, якою оскаржувану ухвалу скасовано, направлено цивільну справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду через не врахування судом першої інстанції наявності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Постанова набрала законної сили в касаційному порядку оскаржена не була.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, норми міжнародних нормативно-правових актів, які є частиною національного законодавства, позиції сторін в справі, надані та дослідженні докази, зважаючи на специфіку правовідносин, які виникли між сторонами та категорію справи, що розглядається, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а судом першої інстанції не в повній мірі були встановлені, досліджені та оцінені обставини справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2019 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

22.10.2020 року м. Одеса