Номер провадження: 22-ц/813/3795/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року (справа №522/2347/15-ц) визнано незаконним наказ Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради №50 від 31 грудня 2014 року - в частині звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень зі скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05 січня 2015 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради; стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73 978,40 гривень, з відрахуванням податків та обовязкових платежів, які підлягають утриманню із заробітної плати, та у відшкодування моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням 2 000 гривень, а також стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь держави судовий збір в сумі 983,38 гривень.

Вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року, крім того, апеляційний суд Одеської області в своїй ухвалі зазначив, що у звязку із ліквідацією відділу дозволів та узгоджень, де працював ОСОБА_1 , йому необхідно було запропонувати посаду у іншому відділ цього ж управління, або у іншому управлінні Одеської міської ради.

Однак, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради добровільно рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради не виконало, чим порушило ч. 5 ст. 235 КЗпП України, в якій наголошено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого, підлягає негайному виконанню.

Крім того, позивач вказує, що з моменту його звільнення він не працював, а тому відповідно до вимог ст. 236 КЗпП, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також ОСОБА_1 посилається на те, що були порушені його законні права у сфері трудових відносин, що в свою чергу призвело до моральних страждань, на підставі чого він просить суд вирішити питання щодо відшкодування моральної шкоди.

На підставі вище викладеного та з наведених у позовній заяві правових підстав, ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради подало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що ними на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року ОСОБА_1 був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73 978,40 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди, а в частині поновлення на роботі рішення суду не виконано, оскільки відповідач не має на те законних повноважень (не має розпорядження міського голови) і на сьогодні відсутній відділ дозволів та узгоджень, в якому працював позивач, та ним не було надано суду довідку про доходи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 липня 2016 року по 07 липня 2018 року 95 977,24 грн. з відрахуванням податків та обов`язкових платежів, які підлягають утриманню із заробітної плати та 4 253,09 грн. індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2016 року по 01 червня 2018 року, моральну шкоду у розмірі 2 007 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради судовий збір на користь держави у розмірі 1 022, 37 грн..

В апеляційній скарзі Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року в справі № 753/17720/18 (провадження № 61-17201св19) зроблено висновок, що «приписи частини першої статті 369 ЦПК України щодо письмового провадження за наявними у справі матеріалами можуть бути застосовані судами апеляційної інстанції лише у випадку, якщо позивачем заявлені виключно вимоги майнового характеру і розмір ціни позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Якщо ж у справі наяві вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи».

Оскільки у даній справі заявлено тільки вимоги майнового характеру, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року, апеляційну скаргу на судове рішення апеляційний суд розглядає без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 03 листопада 2020 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляцію ОСОБА_1 , законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства.

Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом ст. ст. 18, 430 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови в «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-435цс15, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, що встановлено законом і передбачено в ч. 2 ст. 18 ЦПК України.

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

За змістом норми ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Слід зазначити, що відповідачем рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року не було виконано, вказане рішення вступило в законну силу і підлягало виконанню в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 мав правові підстави вважати, що його буде поновлено на роботі і мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за період після ухвалення рішення суду про поновлення на роботі, яке не відбулось не з його вини.

Отже, вбачається, оскільки з моменту прийняття рішення судом з 11 липня 2016 року до 06 липня 2018 року, позивач не працював, з причин невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі, а тому відповідно до вимог ст. 236 КЗпП, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивача не поновлено на роботі, та рішення суду не було виконано своєчасно у зв`язку з тим, що посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, на яку поновлено на роботу позивача в управлінні не існує, не можуть бути прийняті судом, як поважна причина невиконання рішення суду. Відсутність посади провідного спеціаліста відділу дозволів та узгоджень, не може бути підставою для невиконання рішення суду, адже управління скасовує наказ про звільнення і повинно відновити становище, яке існувало до порушення його права, забезпечити ті ж самі умови праці, які він мав до незаконного звільнення. Тому Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради мало прийняти зусиль задля поновлення трудових прав ОСОБА_1 , навіть до введення такої посади, або запропонування рівнозначної посади.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про недоведеність пред`явлених позовних вимог та неможливості виконати рішення суду про поновлення на роботі, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на наведене суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Правильність розрахунку, проведеного судом першої інстанції та перевіреного апеляційним судом, відповідачем не спростовано, власного розрахунку не наведено та не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позовних вимог в повному обсязі немає.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 03 листопада 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дрішлюк