Справа № 323/11/20
Провадження № 2/323/183/20
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

26.10.2020 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі судді Плечищевої О.В. при секретарі Закладній А.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

03 січня 2020 року до суду з позовом звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому прохали стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування упущеної вигоди, завданої внаслідок ДТП у сумі 16020 грн. (шістнадцять тисяч двадцять гривень), а також матеріальні збитки у вигляді сплати єдиного соціального внеску за час простою транспортного засобу у сумі 2754,18 грн. (дві тисячі сімсот п`ятдесят чотири гривні вісімнадцять копійок); стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень); стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті адвокатських послуг у сумі 3000 грн. (три тисячі гривень) та судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок); стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальний збиток, завданий ДТП у сумі 16576 грн. 04 коп. (шістнадцять тисяч п`ятсот сімдесят шість гривень чотири копійки); стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по проведенню оцінки вартості матеріального збитку у сумі 2500 грн., відправки повідомлення відповідачу для проведення оцінки у сумі 132 грн. 60 коп., усього 2632 грн. 60 коп. (дві тисячі шістсот тридцять дві гривні шістдесят копійок) та судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Позивачі свої вимоги мотивували тим, що 26 вересня 2019 року відповідач, керуючи транспортним засобом трактором МТЗ-80.1 державний номер НОМЕР_1 в с. Омельник по вулиці Горького не витримав безпечний інтервал з зустрічним автомобілем ДЕО ЛАНОС, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , та скоїв з ним зіткнення. Власником транспортного засобу є позивач 2 ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Постійним користувачем транспортного засобу ДЕО ЛАНОС, державний номер НОМЕР_2 є позивач 2.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивачів зазнав механічних пошкоджень. Внаслідок чого позивачу 2, як власнику пошкодженого майна, було завдано матеріальних збитків на суму 16576 грн. 04 коп., що підтверджується звітом про оцінку вартості матеріального збитку КТЗ № 698/11-19 від 26.11.2019 року.

24 жовтня 2019 року Оріхівським районним судом Запорізької області під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні відповідача, було встановлено, що відповідач своїми діями вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, тобто порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу та іншого майна, за скоєне ДТП був притягнутий до адміністративної відповідальності. Позивач 1 є потерпілим у даному провадженні.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Крім матеріальних збитків, позивачу 1, який керував транспортним засобом під час ДТП, було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні йому негативних наслідків в результаті ДТП як при безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків він відносить нервовий стрес, який він пережив під час наїзду транспортного засобу відповідача, оскільки в цей час знаходився за кермом свого автомобіля. Позивач дуже глибоко пережив завдання пошкоджень своєму транспортному засобу. Для відновлення нормального душевного стану йому потрібен був час. До того ж, відмова відповідача на його пропозицію добровільно відшкодувати матеріальний збиток, призвела до необхідності додаткових витрат, часу для захисту своїх інтересів. Позивачеві 1 потрібен був час для поїздок в органи ДАІ, до Оріхівського районного суду Запорізької області, звернення до оцінювача для визначення вартості поновлювальних робіт. До негативних наслідків Позивач 1 також відносить непередбачені витрати на паливо, яке потрібно для поїздок з смт. Велика Новосілка, де він мешкає до міста Оріхів. Весь цей час з моменту скоєння ДТП, Позивач 1 нервує з приводу порушення його прав в результаті неправомірних дій відповідача. Увесь цей час увагу позивача 1 забирають пошуки експерта-оцінювача та ремонтника, юридичні консультації у адвоката. У зв`язку з ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивач 1 був змушений приймати додаткові зусилля по організації свого життя, що також призвело до душних хвилювань та моральних страждань. Позивач 1 у зв`язку з ремонтом належного йому на праві оперативного керування транспортного засобу, внаслідок ДТП, не має можливості повноцінно заробляти собі на життя та забезпечувати необхідним своє існування.

Зважаючи на викладене, позивач 1 оцінює розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

Також з 01.02.2019 року позивач 1 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань як фізична особа підприємець, де даними про основний вид економічної діяльності є надання послуг таксі.

По теперішній час, небажання відповідача відшкодувати збитки, спричинені внаслідок ДТП, необхідні для ремонту автомобіля та подальшого провадження господарської діяльності щодо надання послуг таксі, унеможливлюють отримання позивачем 1 заробітку, необхідного для задоволення особистих майнових потреб та забезпечення стабільного заробітку від зайняття підприємницькою діяльністю.

Таким чином, враховуючи те, що у зв`язку з пошкодженням відповідачем транспортного засобу позивача 1, невідшкодування вартості ремонту, беручи той факт, що єдиним джерелом доходу позивача 1 є здійснення підприємницької діяльності з перевозки пасажирів, а без транспортного засобу виконання вказаної діяльності є неможливим, відповідачем також позивачу заподіяні збитки у формі упущеної вигоди. При цьому хоче зазначити, що вигода позивача 1 мала реальний характер і він би безперечно її отримав, якби не протиправні дії відповідача.

Розрахунок упущеної вигоди. Згідно Книги обліку доходів, чистий прибуток у третьому кварталі 2019 року позивача 1 складав 16020 грн.; згідно податкової декларації від 04.11.2019 року, загальний дохід за три квартали 2019 року складав 20140 грн. Таким чином, враховуючи показники діяльності за третій квартал, тобто за період з липня до вересня 2019 року (до моменту ДТП), позивач 1 отримав 16020 грн. доходу, який було задекларовано та сплачено податки. Отже, в період з жовтня 2019 до грудня 2019 року (до моменту звернення до суду), тобто за четвертий квартал, вважає, що вартість упущеної вигоди складає 16020 грн. Крім того, як фізична особа-підприємець, позивач 1, перебуваючи на 3 групі оподаткування, продовжує сплачувати єдиний соціальний внесок, не зважаючи на відсутність доходу. Сума єдиного соціального внеску становить 918,06 гривень щомісячно, тобто 2754,18 гривень за три місяці. Зазначені суми також відносяться до заподіяних позивачу 1 збитків.

Позовні вимоги обґрунтовують наведеними нижче матеріальними нормами права.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим првам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ст. 1167 ЦКУ встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Ст. 1187 ЦКУ передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ч. 2 названої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст. 1192 ЦКУ, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, на підставі вищевикладеного, враховуючи протиправну поведінку відповідача, реальні збитки позивачів, доведеність вини відповідача, та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, прохають позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 , адвокат Дурач А.О. не з`явився, до суду надав заяву, в якій прохає розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася про день та час слухання справи була повідомлена у встановлений законодавством спосіб, судовою повісткою з повідомленням.

Відповідач в судовому засіданні заперечує проти позовних вимог, прохає відмовити в задоволенні позову.

Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, дійшов до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову з наступних підстав.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Також, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, у відповідності до ст. 1187 ЦК України, шкода відшкодовується володільцем джерелом підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Як встановлено судом та підтверджується наданими у справі доказами, на праві приватної власності автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, реєс. № НОМЕР_2 належить позивачу по справі ОСОБА_2 , про що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 11).

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому приймаючи до уваги вимоги вказаної процесуальної норми, не підлягає доказуванні факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 , так як відповідач по справі ОСОБА_3 24 жовтня 2020 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, що стверджується постановою про накладення адміністративного стягнення у справі ЄУН 323/3026/19 від 24.10.2020 р. та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 16).

Так, позивачем ОСОБА_2 в якості доказу про понесені витрати подані: квитанція до прибуткового касового ордеру № 152 від 26.11.2019 р. на суму 2500 грн. за проведення експертизи; специфікація замовлення № 91370 від 06.11.2019 р. на відправку електронного повідомлення № 000145 на суму 132,60 грн.; що судом приймаються як належні та допустимі докази у відповідності до вимог законодавства.

На підставі звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 26.11.2019 р., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу легкового автомобіля DAEWOO LANOS складає 16576,04 грн. (а.с. 29-49).

Звертаючи увагу на вимоги ст. 1166 ЦК України, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, то загальна сума до відшкодування позивачу ОСОБА_2 складає 19208,64 грн.

Стосовно позовних вимог позивача ОСОБА_1 суд зауважує на наступне.

Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди, а особистого блага немайнової шкоди.

Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків або відшкодування в натурі.

Під збитками розуміються витрати, пов`язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) його дійсна вартість (роз`яснення ВАСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» від 1 квітня 1994 р. № 02-5/215).

Так, в цивільному законодавстві України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 16 ЦК України).

Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У реальні збитки включається фактична оцінка тих матеріальних витрат, які зазнала особа, а також ті додаткові витрати, яких зазнала чи повинна (може) зазнати особа для поновлення цивільного права для повернення до первісного стану (стану, що передував порушенню).

Упущеною вигодою є ті втрати, яких зазнала особа внаслідок порушення цивільного права та інтересу, тобто ті доходи, які особа, яка зазнала посягання, могла б отримати у разі відсутності порушення цивільного права чи протиправного посягання.

Звідси, як вбачається з пред`явлених позовних вимог ОСОБА_1 та з урахуванням правових норм, предметом позовних вимог позивача ОСОБА_1 не є реальні збитки чи упущена вигода, тобто в неотриманні доходу у розмірі 16020,00 грн. та в реальних збитках у вигляді сплаченого соціального внеску у розмірі 2754,18 грн., але такі вимоги протиріччать Закону з огляду на наступне.

У відповідності до підпункту 24 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 р. № 222-VIII зі змінами та доповненнями (далі Закон № 222-VIII), ліцензуванню підлягає господарська діяльність з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом (далі Господарська діяльність).

Законодавство у сфері ліцензування Господарської діяльності складається з постанов Кабінету Міністрів України:

від 05.08.2015 № 609 «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі Перелік органів ліцензування) зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 07.10.2015 № 829;

від 02.12.2015 № 1001 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом» (далі Ліцензійні умови).

Ліцензування у сфері перевезень автомобільним транспортом спрямованого на допуск до ринку транспортних послуг автомобільних перевізників, що відповідають кваліфікаційним (кадровим), організаційним та технологічним вимогам в установленому Ліцензійними умовами, та на забезпечення виконання ліцензіатами Ліцензійних умов під час провадження Господарської діяльності.

Процес оформлення ліцензії на здійснення діяльності в області внутрішніх пасажирських перевезень на таксі є комплексом складних процедур, які вимагають від ліцензіата певних знань і навичок. Складність оформлення ліцензії полягає в тому, що суб`єкт ліцензування в обов`язковому порядку для отримання ліцензії повинен надати Державній службі Україні з безпеки на транспорті підтверджену інформацію про те, що останній відповідає ліцензійним умовам, надавши підтвердні документи та заповнивши відповідні форми відомостей.

Зокрема, до таких вимог відносяться:

Відомості про матеріально-технічну базу ліцензіата;

Відомості про власні та орендовані транспортні засоби ліцензіата;

Відомості про спеціальне устаткування автомобіля-таксі;

Відомості про кваліфікацію персоналу автомобільного перевізника.

Таким чином, з огляду на викладене та у відповідності до статей 77 і 78 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів щодо здійснення ним підприємницької діяльності (господарської діяльності) у сфері перевезення пасажирів автомобільним транспортом (таксі) як то, ліцензію на здійснення послуг перевезення пасажирів автомобільним транспортом (таксі) та договір оренди транспортного засобу - DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, реєс. № НОМЕР_2 тощо, що давало б суду підстави дійти висновку про наявність упущеної вигоди.

Надані суду виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 13), витяг з реєстру платників єдиного податку (а.с. 14) та Книга обліку доходів (а.с. 17-24) не є належними та допустимими доказами здійснення позивачем ОСОБА_1 ліцензійної діяльності у сфері таксі, а отже не доведено що легковий автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, реєс. № НОМЕР_2 , використовувався для здійснення підприємницької діяльності з перевезення пасажирів і є єдиним джерелом доходу.

Щодо єдиного соціального внеску, то це обов`язковий платіж до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Він є внеском у загальнодержавну систему соціального страхування з метою захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат.

А тому, в розумінні пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України сплата позивачем ОСОБА_1 єдиного соціального внеску не є реальними збитками.

При вирішені питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд керувався положеннями ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року зі змінами та доповненнями.

Що стосується стягнення позивачем ОСОБА_1 моральної шкоди, то слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода це такі наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст. 23 ЦК України).

Детальна регламентація підстав, умов, порядку та розмірі відшкодування моральної шкоди міститься в актах цивільного, трудового, земельного та іншого законодавства.

Як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами та доповненнями (далі Постанова ПВСУ), що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»);

- при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

До всього наведеного, в абзацах 1 і 2 Постанови ПВСУ зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не довів перед судом наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, в чому саме полягали душевні страждання (хвилювання) чи додаткові зусилля по організації його життя, так як неможливість повноцінно заробляти на життя в порушення законів України не є підставою для захисту права.

Позивач ОСОБА_2 позовних вимог щодо відшкодування їй моральної шкоди, як власнику пошкодженого транспортного засобу, суду не заявляла.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, згідно процесуальних приписів, а саме пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

З огляду на вказану процесуальну норму, та зважаючи, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн., так як її позовні вимоги були задоволені повністю, та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн.

Як вбачається з абзацом 1 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI зі змінами та доповненнями, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Звертаючи увагу, що позивачем ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір у розмірі 2102,00 грн. за позовні вимоги немайнового характеру, то у зв`язку з відмовою у задоволенні позивачу ОСОБА_1 вимог щодо стягнення моральної шкоди, такий судовий збір підлягає стягненню в дохід держави з позивача ОСОБА_1 .

Згідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, що викладена в постанові від 17 квітня 2019 року по справі № 311/2314/16, провадження № 61-35175св18, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності надання адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Однак, під час судових засідань в суді першої інстанції до постановлення судового рішення, суду не ні договір про надання юридичних послуг № 11/2019 від 04.12.2019 р., ні документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) не надавалися, як і не надавався детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, з огляду на викладене, не підлягають задоволенню і вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Керуючись ст.ст. 76-81, 259, 264-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану дорожньо транспортною пригодою в сумі 16576 грн. 04 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по проведенню оцінки вартості матеріального збитку в сумі 2500 гривень, по відправці повідомлення відповідачу про проведення оцінки в сумі 132 грн. 60 коп., сплаченого судового збору при зверненні до суду з позовом у сумі 768 грн. 40 коп., сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 420 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави не сплачений судовий збір за вимогу нематеріального характеру (моральну шкоду) в сумі 2102 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : О.В.Плечищева

Повний текст рішення виготовлено 30.10.2020 року.