РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року Київський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Колесник С.А.,

за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №953/13132/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2020 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ДП «ДНЦЛЗ», відповідно доя кого просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 116 106 грн. 48 коп. та судовиц збір в розмірі 1161 грн. 06 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у період з 21.06.2016 по 30.05.2018 вона знаходилася у трудових відносинах з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», під час яких з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 9402 грн. 01 коп. 30.05.2018 ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням відповідно ст. 38 КЗпП України.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП України з ОСОБА_1 , не був проведений повний розрахунок належних їй від підприємства ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» грошових сум по заробітній платі, а саме: станом на день її звільнення відповідач - ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», мав заборгованість із заробітної плати перед позивачем в розмірі 9 402 грн. 01 коп.

В день звільнення позивача 30.05.2018, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

28.10.2019 ОСОБА_1 зверталась на Урядову гарячу лінію щодо порушень законодавства про працю адміністрацією ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції». По результатам звернення отримала відповідь з Головного управління Держпраці у Харківській області, в якій підтверджено порушення законодавства про оплату праці з боку відповідача і роз`яснено механізм поновлення порушених трудових прав.

ОСОБА_1 звернулась до суду про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Київським районним судом м. Харкова видано судовий наказ по справі № 953/25376/19 від 26.12.2019 про стягнення з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 9402 грн. 01 коп.

Судовий наказ був направлений на виконання до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Виконавчою службою рішення суду виконано, та стягнено борг в сумі 9402,01 грн.

В зв`язку з тим, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки відповідача № 40 від 01.06.2018 середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи, які передували звільненню, склала 9368,26 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 153 грн. 58 коп. (3850,0 + 5518,26 =9368,26/ 61 календарних днів = 153,58).

Оскільки позивач була звільнена 30.05.2018, кількість робочих днів за час затримки виплати з 30.05.2018 по 25.06.2020 (день зарахування грошових коштів та картковий рахунок позивача) становить 756 календарних днів, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що складає 116 106 грн. 48 коп. (756 х 153,58).

У зв`язку із вищевикладеним розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу дорівнює 116 106 грн. 48 коп.

На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А.

Ухвалою суду від 18.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.

05.10.2020 до суду надійшов відзив представника ДП «ДНЦЛЗ» на позовну заяву, представник просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При цьому, представник відповідача посилається на те, що 26.12.2019 Київським районним судом м. Харкова був винесений судовий наказ про стягнення з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 9402,01 грн.

На даний момент заборгованість по заробітній платі примусово стягнута з рахунку ДП «ДНЦЛЗ» у повному обсязі, що підтверджує і позивачка у своїй позовній заяві.

Щодо вимог позивача стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, вони є безпідставними, оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України застосовується в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Щодо того, чи міг ДП «ДНЦЛЗ» своєчасно розрахуватись з позивачкою, слід зауважити, що затримка розрахунку при звільненні сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця позивачки), а через арешт рахунків на підставі відкритих виконавчих проваджень, а також арешту коштів за постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 на суму 4941613,58 грн. за позовом Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова, виконання за якими триває і всі банківські рахунки до сих пір арештовані і абсолютну неможливість розпоряджатися грошовими коштами на рахунках банків. Арешт всіх рахунків ДП «ДНЦЛЗ» підтверджується довідками (листами) з усіх банків, в яких є відкрити рахунки, а саме з АТ «Ідея банк», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Комерційний банк «Приватбанк», АТ «ПУМБ», АТ «ОТП Банк», АТ «Укрексімбанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Банк Кредит Дніпро».

Отже в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період прострочення розрахунку необхідно відмовити, оскільки вони є необгрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають нормам законодавства України, оскільки прострочення розрахунку відбулося не з вини відповідача (а.с.32-33).

У судове засідання позивач не з`явилась, 03.09.2020 подаладо суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.26).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на території України карантинних засобів та рекомендацій щодо відкладення розгляду справ (а.с.51-52).

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглядаючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд враховує, що провадження по даній справі відкрито ще 18.08.2020, 05.10.2020 представником вже подавалось клопотання про відкладення розгляду справи, строки для подання заяв по суті справи, визначених статтями 191, 193, 199 ЦПК України сплинули, представник відповідача скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Суд, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 21.06.2016 ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на посаду прибиральник службових приміщень в адміністративно-господарський відділ на підставі наказу №11-к від 17.06.2016, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.11).

Наказом № 19 від 30.05.2018 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с.11).

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При звільненні позивача з нею не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

26.12.2019 Київський районний суд м.Харкова видав судовий наказ, яким стягнуто з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 9402 грн. 01 коп. (а.с.22).

На виконання вказаного судового наказу, Київським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження ВП№61283935 (а.с.21).

ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» було виконано судовий наказ та перераховано на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 9402 грн. 01 коп.

Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Таким чином, стаття 117 КЗпП України застосовується на правовідносини і після ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного виконання такого рішення суду.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Представник відповідача заперечує проти стягнення сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, лише з тих підстав, що вини відповідача у невиплаті присуджених сум з заробітної плати немає, оскільки на рахунки відповідача виконавчою службою накладені арешти у зв`язку зі стягненням з відповідача коштів державною податковою службою.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18.

Отже, відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум.

Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Також відповідач не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати, враховуючи, що виплата установою працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справи №340/1018/19, провадження № К/9901/22118/19.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 153 грн. 58 коп., проти чого не заперечував представник відповідача.

Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 116 106 грн. 48 коп. за період з 30.05.2018 по 25.06.2020 (дата виплати заборгованості із заробітної плати, що відповідачем не заперечувалось) за 756 робочих днів (756 х 153,58).

Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 129 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України, ст..ст..2, 12, 13, 19, 49, 81, 141, 263 - 266, 268, 273, 274, 275, 354 ЦПК України, ст.ст. 47, 97, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 115-117, 233 Закону України «Про оплату праці», суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» (, місце знаходження: 61085, м. Харків, вул. Астрономічна, буд. 15) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 116 106 (сто шістнадцять тисяч сто шість) гривень 48 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» (, місце знаходження: 61085, м. Харків, вул. Астрономічна, буд. 15) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1161 (одна тисяча сто шістдесят одна) гривня 06 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2020.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: Державне підприємство «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», , адреса: 61085, м. Харків, вул. Астрономічна, буд. 15.

Повне судове рішення складено 30.10.2020.

Суддя Колесник С.А.