Справа № 317/2235/20
Провадження № 2/317/840/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Ткаченко М.О.,
за участю секретаря судового засідання Ільїної Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про усунення перешкод в здійсненні прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У серпні 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області, про усунення перешкод в здійсненні прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , який є пасинком позивачки, зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 1995 року по теперішній час. Особисті речі відповідача в будинку відсутні. Місце перебування відповідача не відомо.
Відповідач участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачці матеріальні збитки. На теперішній час позивачка не може зняти з реєстраційного обліку відповідача в позасудовому порядку,
Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою.
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлена належним чином, до суду надійшло клопотання, в якому просить розглядати справу без її участі, оскільки є людиною похилого віку та мешкає у сільській місцевості, крім того на території України запроваджено карантин, а також проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.41).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Згідно із відомостями виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лабор М.А. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).
Інші відомості про місце проживання чи перебування відповідача відсутні.
На адресу реєстрації відповідача судом направлялися судові повістки, які повернулися на адресу суду із відміткою пошти «нет дома» (а.с.38,40).
У відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.30,48).
Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Представник третьої особи Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду Долинська сільська рада повідомлялась своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.49).
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
На підставі наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
На підставі вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором від 30.01.2019, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., зареєстрованим в реєстрі за № 161 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 154822564 від 01.02.2019 (а.с.7-9).
У відповідності до довідки виконавчого комітету Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 08-23/0501 від 23.06.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 і має такий склад сім`ї: чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пасинок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 1995 року по даний час, що підтверджується актом, складеним депутатом Долинської сільської ради Зарудненською Л.В. та сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.13).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч. 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи із порівняльного аналізу ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову в частині визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки матеріалами справи встановлено і підтверджено факт того, що він без поважних причин не проживає в зазначеному будинку понад один рік, втратив до цього житла будь-який інтерес, витрат на утримання будинку не здійснює, житлово-комунальні послуги не сплачує, що порушує права позивачки як власника. Такі дії відповідача свідчать про те, що він не ставиться до вказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, в зв`язку з чим він може бути визнаний такими, що втратив право користування ним.
Суд зауважує, що відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїми правами сторони в процесі і не надав суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивачки, а відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Разом із тим, вимога позивачки у цій справі щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача не ґрунтується на законі, оскільки питання та підстави для зняття з реєстрації визначені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка зокрема передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З огляду на зазначене зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Таким чином, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є саме по собі достатньої правовою підставою для зняття з реєстраційного обліку осіб, які втратили право користування житловим приміщенням.
Лише в разі відмови компетентного органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду, тому в задоволенні передчасних позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання необхідно відмовити.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір за вимогу немайнового характеру щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в сумі 840,80 грн.
Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 128, 141, 223, 247, 263-265, 280-283, 289, 352, 354-355 ЦПК України, ст. 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, Конституцією України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп.)
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя М.О. Ткаченко