Справа № 454/1984/19 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/796/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Фейір К.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лучицької сільської ради треті особи: Боб`ятинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання права власності на середню земельну частку,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Лучицької сільської ради про визнання права власності на середню земельну частку.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 16 листопада 1994 року по 25 травня 1996 року працювала на посад керівника гуртка в Лучицькій середній школі Сокальського району, тому відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції, що діяла на той час) вважає, що мала право на отримання земельної частки (паю).

Однак, згідно Указу Президента від 08.08.1995р. №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та вищезгаданого Закону право на земельний пай видавався за умов: перебування у членах СП, включення до списку осіб та одержання КСП державного акта. Позивач, як працівник соціальної сфери, на момент паювання землі мала право на середню земельну частку, проте з невідомих причин не була включена у списки осіб, що мають право на пай.

В 2011 році позивачка зверталася до суду із вимогою про визнання рішення Бобятинської сільської ради незаконним та включення її у списки осіб, що мають право на земельний пай, однак їй було відмовлено через пропуск строку звернення до суду.

Посилаючись на ухвалу №351 ХІУ сесії І-го скликання Львівської обласної Ради народних депутатів від 08.12.1993р. та Лист від 10.12.2001р. Державного комітету України по земельних ресурсах позивач зазначає, що право на земельну ділянку (пай) здійснюється або за місцем праці або за місцем проживання особи, яка має право на земельну частку, а тому вважає що вона претендує на право на земельну частку як на території Лучицької (оскільки там проживає) так і на території Боб`ятинської сільської ради.

У 2017 році їй стало відомо, що вона не включена у списки осіб, які мають право на середню земельну частку, ні по Боб`ятинській сільській раді ні по Лучицькій сільській раді. За таких обставин та з метою захисту своїх прав вона змушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Лучицької сільської ради треті особи: Боб`ятинська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання права власності на середню земельну частку - відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що суд неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності та безпідставно відмовив у задоволенні позову. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою задоволити позовні вимоги ОСОБА_2 .

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

12 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без неї та без позивача - ОСОБА_2 , чиї інтереси вона представляє.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13 жовтня 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 03 листопада 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_2 із 16.11.1994р. до 25.05.1996 року працювала в Лучицькій середній школі Сокальського району.

Із довідки №96 від 26.03.2019 р. виданої Боб`ятинською сільською радою, вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 із 26.08.1976р. по 31.10.2005р.

Із відповіді на адвокатський запит від 17.07.2019р. №346 Боб`ятинської сільської ради встановлено, що 05.04.1996 р. завершено приватизацію земель СС «Перемога», а Сокальською районною радою затверджено проект роздержавлення. Однак гр. ОСОБА_2 не була включена в списки громадян тому сертифікат на земельну частку (пай) їй не видавався, після чого остання зверталася до сільської ради із заявою про надання їй паю, однак згідно рішення 16 сесії 7 скликання від 22.12.2017 р. їй рекомендовано звернутися до суду із заявою для продовження терміну позовної давності.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачем пропущено строк позовної давності, а доводи зазначені позивачем для поновлення пропущеного строку позовної давності не є поважними.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України та ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств (далі - КСП), сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Крім того, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в п.1 ст.1 Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Європейський суд з прав людини в своїх рішення, а саме: «Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, сформував позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необгрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із рішення Сокальського районного суду від 18.10.2011р. №2-а-1250/11 ОСОБА_2 зверталася із позовом до Боб`ятинської сільської ради про визнання рішення сільського голови незаконним та включення в списки осіб на земельну частку. Однак згідно вказаного рішення суду позивачці повернуто позовну заяву.

У 2017 році ОСОБА_2 звертається із заявою до Боб`ятинської сільської ради щодо надання земельної частки (паю) та згідно Рішення від 22.12.2017р. №205 їй рекомендовано звернутися до суду для продовження терміну позовної давності.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

23 січня 2020 року голова Лучицької сільської ради звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності у даній справи, зазначивши, що такий строк ОСОБА_2 пропущено без поважних причин.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 просила суд поновити строк звернення до суду із вказаним позовом, проте доказів на причину пропуску такого суду не надано, натомість посилається на початок перебігу позовної давності із грудня 2017 року, коли їй було надано відповідь про те, що її немає у списку пайовиків.

Покликання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 про особу яка порушила її право на земельний пай - Лучицьку сільську раду дізналася лише в 2019 році не є підставою вважати, що позивачка про своє порушене право на пай дізналася в 2019 році, в той час як вже в 2011 році вона зверталася до суду з позовом для вирішення порушеного права на пай.

Позивачкою не доведено того факту, що вона не могла дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) безпосередньо після виникнення такого права або з моменту звернення до суду у 2011 році до Боб`ятинської сільської ради і не навела суду будь-яких поважних доводів ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції щодо наявності у неї перешкод для обізнаності про стан своїх майнових прав у спірних правовідносинах, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати причину пропуску позивачем строку позовної давності поважною, в звідси - про наявність підстави для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 намагаючись реалізувати своє право на отримання земельної ділянки (паю) зверталася до Лучицької сільської ради та Боб`ятинської сільської ради та про порушення її права на отримання земельної ділянки їй було відомо давно (із моменту звернення до Боб`ятинської сільської ради у 201 1році), у зв`язку з чим наявні підстави вважати, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України (аналогічно в ст.76 ЦК 1963 року), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивачка повинна також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Звертаючись до суду із даною позовною заявою ОСОБА_2 просить суд поновити строк звернення до суду із вказаним позовом, проте доказів на причину пропуску такого суду не надано, натомість посилається на початок перебігу позовної давності із грудня 2017 року - в суді першої інстанції (коли їй було надано відповідь про те, що її немає у списку пайовиків) та в 2019 року в суді апеляційної інстанції (коли дізналася про її порушене право відповідачем на пай).

Колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не доведено того факту, що вона не могла дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) безпосередньо після виникнення такого права або з моменту звернення до суду у 2011 році до Боб`ятинської сільської ради і не навела суду будь-яких перешкод для обізнаності про стан своїх майнових прав у спірних правовідносинах, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати причину пропуску позивачем строку позовної давності поважною, в звідси - про наявність підстави для відмови у позові.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2020 року

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник