Провадження № 2/947/3953/20
Київський районний суд м. Одеси
У складі судді Калашнікової О.І.
При секретарі Якубовській О.В.,
Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
правилами спрощеного позовного провадження за позовом
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-
16.09.2020 року до Київського райсуду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою особою, що втратила право на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 . У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов розподілено судді Калашніковій О.І.
Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 28.09.2020 року відкрите спрощене позовне провадження по справі за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін про дату, час та місце слухання справи.
Позивачі в судовому засіданні позов підтримали і доводили, що ОСОБА_3 в 2006 році добровільно залишив спірне житло і майже 15 років в квартирі не проживає, не несе витрат на утримання цього житла, в квартирі речі відповідача відсутні. Окрім того, сторона позивача звертає увагу суду на наступне: спірна квартина належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відповідач не є членом сім`ї позивачів.
Відповідач до суду не з`явився, сповіщався у відповідності до вимог закону за місцем реєстрації, відзив на позов не надав, фактичне місце мешкання відповідача є Республіка Северна Осетія-Аланія. За згодою сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Суд вислухав позивачів, свідка, вивчив матеріали справи і встановив наступне:
квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.08.2002 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міського виконкому та договору дарування від 06.11.2019 року. В квартирі мають реєстрацію окрім власників ОСОБА_4 ,2019 року народження і ОСОБА_3 .
У 2006 році після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , відповідач залишив спірну квартиру, виїхав на постійне місце проживання до республіки Северна Осетія-Аланія. У 2019 році відповідач ОСОБА_3 видав довіреність на мі`я дочки ОСОБА_5 з метою оформлення зняття його з реєстраційного обліку, тому як у нього відповідача- відсутня можливість приїхати в Україну. Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, куди звернулась ОСОБА_5 з відповідною заявою, роз`яснив, роз`яснив, що для оформлення зняття з реєстраційного обліку особа зобов`язана особисто надати таку заяву.
Позивачева сторона доводить, що наявність у відповідача реєстрації по належному їм житловому приміщенні, порушує право власності позивачів на цю квартиру, тому як позивачі зобов`язані сплачувати комунальні послуги за осіб, що мають реєстрацію по квартирі, оформити реєстрацію інших членів родини без згоди відповідача позивачі не мають можливості.
На обґрунтування своїх вимог сторона позивача посилається на такі докази: довідку з місця реєстрації, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтво про право власності на квартиру, договір дарування частини квартири, свідоцтво про розірвання шлюбу, акт, складений сусідами позивачів про не проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 . Акт посвідчений керівником дільниці №3 КП ЖКС «Черьомушки», поясненнями свідка ОСОБА_5 .
Дослідивши надані позивачами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав:
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В пункті 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містяться роз`яснення «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою». У відповідності до п.39. вищеназваної Постанови Пленуму ВССУ « члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК».
З огляду на викладене до даних правовідносин належить застосовувати положення статті 405 ЦК.
Частина 2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст.391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї.
Суд погоджується з доводами позивачів, що наявність у ОСОБА_3 по квартирі АДРЕСА_1 порушують інтереси власників житлового приміщення, яка сплачують вартість комунальних послуг по квартирі за усіх осіб, що мають реєстрацію по квартирі, а не за фактично проживаючих в цій квартирі. Крім того, наявність реєстрації у відповідача створює власникам квартири незручності в реалізації права власності на це житло власник зареєструвати в квартирі інших осіб має право за письмовою згодою відповідача.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не отримав будь-яких доказів, що спростовують доводи позивачевої сторони.
Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою особою, що втратила право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за заявою відповідача, наданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Калашнікова О. І.