Єдиний унікальний номер 227/866/20
Номер провадження 22-ц/804/2674/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Левченка А.М. в місті Добропіллі Донецької області, у справі номер 227/866/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з березня 2017 року і по липень 2017 року йому не виплачувалась нарахована заробітна плата. 17 липня 2017 року звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, тому позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі за період роботи з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 27310,42 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів, а також компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5917,30 грн без утримання з цієї суми передбачених законом податків та зборів.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 24843,15 грн.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з суми заборгованості по заробітній платі податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2597,97 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за один місяць - за квітень 2017 року в розмірі 3297,06 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із вказаним рішенням в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, негайного виконання рішення не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2020 року в частині спору про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи та не всі досліджені судом докази, які є в матеріалах справи.

Суд першої інстанції зробив упереджений висновок, що роздруковані розрахункові листи (табуляграми) за квітень-липень 2017 року, які надав позивач, були виготовлені відповідачем та надані позивачу відповідно до ст. 110 КЗпП України, що відповідач був обізнаний щодо розміру заробітної плати за спірний період, який належить до виплати позивачу, та прийшов до помилкового висновку, що факт нарахування та невиплати позивачу заробітної плати за цей період є встановленим.

Суд безпідставно визнав розрахункові листи належними та допустимими доказами та відкинув доводи відповідача стосовно сумнівного походження цих документів, які оформлені в супереч вимогам матеріального права та мають ознаки неналежного доказу в розумінні п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 та п. 4 ст. 95 ЦПК України.

Вважає, що оскільки в матеріалах справи відсутні табеля обліку робочого часу знаходження позивача у простої, наказів про встановлення саме позивачу простоїв, тому відсутні підстави вважати, що відповідач фактично знаходився на роботі або в простої у спірний період.

7 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 повідомлений про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2020 року, у справі за його позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення (а.с. 204).

28 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 також отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 07.08.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 208).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням

особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, враховуючи, що з 18.07.2016 року локомотивне депо Ясинувата-Західне державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття в виробничій підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 7-11).

Згідно з наказом (розпорядженням) №9170/ДН-ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 17.07.2017 року звільнено у зв`язку зі скорочення штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з зазначенням компенсації за 41 днів відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 13).

З розрахунків заробітної плати, наданих ОСОБА_1 , видно, що йому нарахована заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 4425,47 грн, квітень 2017 року - 3297,06 грн, травень 2017 року - 3101,85 грн, за червень 2017 року - 520,60 грн, за липень 2017 року - 15965,44 грн, в тому числі 8885,52 грн - компенсація за 41 день невикористаної відпустки, 6787,87 грн - вихідна допомога при звільненні (а.с. 21-25).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) видно, що в березні 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 4275,47 грн, з квітня 2017 року по липень 2017 року відомості про заробітну плату відсутні (а.с. 37).

З наданої до відзиву на позовну заяву довідки про доходи №845/2 від 22.05.2020 року вбачається, що за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 2467,27 грн, сума до видачі - 1986,15 грн, яка отримана ним 16 серпня 2017 року, про що свідчить видатковий касовий ордер №487 (а.с. 102, 103).

Згідно з наказом №384-Н від 15.03.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» встановлено простій з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 115).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Українська залізниця» заборгованості по заробітній платі в розмірі 24843,15 грн та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2592,97 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в такому розмірі.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до частин 3, 4 статті 12 та статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями частини 4 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, позивачем по справі не надано документів, що підтверджують виконання ним службових обов`язків (зокрема табелю обліку робочого часу, оформленого відповідно до норм законодавства), а також даних щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період, посвідчених належним чином.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу та того, що у березні-липні 2017 року йому нараховувалася заробітна плата і він має за цей період заборгованість, ним надано копії розрахунків заробітної плати за спірний період.

Проте, оцінюючи належність, допустимість та достовірність даного доказу у взаємозв`язку з іншими доказами, які наявні в матеріал справи, апеляційний суд зазначає, що вони не можуть вважатися належним та допустимими доказами на підтвердження наявності заборгованості перед позивачем, оскільки суперечать інформації, яка наявна в матеріалах справи.

Крім того, в матеріалах справи є індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , якому в березні 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 4275,47 грн, з квітня 2017 року по липень 2017 року відомості про заробітну плату відсутні.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Укрзалізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Аналогічний правовий висновок, підстав для відступлення від якого не вбачила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду 10 жовтня 2019 року справи № 243/2071/18, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 227/5138/18.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по оплаті праці за період березня-липень 2017 року, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав нарахування йому за цей період заробітної плати.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач, починаючі з часу звільнення, звертався до роботодавця із вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з ним розрахунку при звільненні та виплати заборгованості. Тому зазначені обставини викликають сумніви щодо не проведення розрахунку з позивачем у повному обсязі при звільненні.

У зв`язку наведеним вимоги про стягнення заробітної плати, та відповідно вимоги про нараховану на ці суми компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати не підлягають задоволенню.

Між тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими вимогами позивача в частині стягнення компенсації за невиплачену щорічну відпустку в розмірі 8885,52 грн та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 6787,87 грн.

Відповідно до положень статті 83 Кодексу законів про працю України, Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачує компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівниками, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Згідно абз. 1 п. 2 Розділу II Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з Наказом (розпорядженням) №9170/ДН-ОС про припинення трудового договору (контракту) від 10.07.2017 року, ОСОБА_1 звільнено 17.07.2017 за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з компенсацією за невикористану відпустку 41 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 13).

В свою чергу, розмір не виплаченої вихідної допомоги при звільненні позивача та компенсацію за невикористану відпустку, відповідачем не спростована відповідачем шляхом надання належних доказів.

Частиною 1 ст. 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, оскільки відповідач не спростував наданий позивачем наказ №9170/ДН-ОС про припинення трудового договору (контракту) від 10.07.2017 року, не виплатив вказані суми, і на час розгляду справи судом, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення в частині стягнення компенсації за невиплачену щорічну відпустку у сумі 8885,52 грн та вихідної допомоги при звільненні 6787,87 грн на користь позивача.

Крім того, статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, вимоги позивача щодо компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати - задоволенню не підлягають.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, відсутні. Стягненню підлягає компенсація за невиплачену щорічну відпустку у сумі 8885,52 грн та вихідна допомога при звільненні 6787,87 грн

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є помилковим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у постанові за результатами розгляду апеляційної скарги має розподілити судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційній інстанції.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної і касаційної скарги на рішення суду, згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України «Про судовий збір», становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За поданий ОСОБА_1 позов підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. Позов задоволено частково в розмірі 15673,39 грн (47, 17%).

Відтак, з відповідача АТ «Українська залізниця» відповідно до розміру задоволених позовних вимог в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 362,45 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачем АТ «Українська залізниця» сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 грн (а.с. 191).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 543,68 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2020 року в частині спору про стягнення заборгованості по заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати - скасувати, в частині стягнення судових витрат - змінити.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невиплачену щорічну відпустку в розмірі 8885,52 грн (вісім тисяч вісімсот вісімдесят п`ять грн 52 коп.) та вихідну допомогу при звільненні в розмірі 6787,87 грн (шість тисяч сімсот вісімдесят сім грн 87 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 362,45 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 11637,03 грн та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5917,30 грн - відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 543,68 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року.

Суддя: