ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/958/19

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1210/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

місце ухвалення судом першої інстанції заочного рішення - м. Прилуки

дата складання судом першої інстанції повного тексту заочного рішення - 06.08.2019,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 17.11.2017 в розмірі 124791,08 грн та 1921 грн судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що між банком та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 90000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 17.02.2019 утворилась заборгованість в загальній сумі 124791,08 грн, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 94206,19 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом 24166,27 грн, 500 грн штрафу (фіксована частина), 5918,62 грн штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 17.11.2017 в розмірі 124791,08 грн та 1921 грн судового збору.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 124791,08 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 17.11.2017 в розмірі 94206,19 грн. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, недоведеність судом обставин справи та неналежну оцінку доказів.

Скаржник зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності в нього заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі, що перевищує тіло кредиту. У анкеті-заяві від 17.11.2017 не зазначена процентна ставка, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Пред`являючи вимоги про погашення кредиту банк просив крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом та штрафам. Обгрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач крім розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору, але жодних доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов були доведені, зрозумілі і погоджені відповідачем, а також того, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів та штрафів, їх розмірів та порядку нарахування.

Скаржник посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.03.2015 провадження № 6-16цс15, стверджує, що роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного зі скаржником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Оскільки Умови та правила а також Тарифи прямо не передбачені в анкеті-заяві від 17.11.2017, скаржником вони підписані не були, а тому ним не визнаються і не можуть бути частиною кредитного договору, укладеного між сторонами.

ОСОБА_1 звертає увагу колегії суддів на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 03.07.2019 у справі № 324/180/17, яка є обов`язковою для врахування судом при ухваленні рішення.

Також скаржник вважає, що не був належним чином проінформований про дату, час і місце розгляду справи, був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву, довести обставини, які мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що, підписавши заяву від 17.11.2017, клієнт погодився з Умовами та Правилами, Тарифами банку, ознайомився з ними в письмовому вигляді і згоден з тим, що вказані документи разом з анкетою-заявою складають договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Банк також виконав свої обов`язки, передбачені Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за змістом яких банк зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу, з тарифами та правилами користування таким засобом, а також зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній форма та розмістити її в доступному для користувача місці.

Відповідач отримав кредитну картку, фактично користувався кредитними коштами, знімав їх готівкою у банкоматах, розраховувався карткою в торгово-сервісних мережах, при цьому частково погашав заборгованість, що вбачається із розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, який відповідачем жодним належним та допустимим доказом спростовано не було, контррозрахунок у матеріалах справи відсутній.

ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 94206,19 грн заборгованості за кредитом не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Предметом перегляду апеляційної інстанції є рішення суду в частині задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафам.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов укладеного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості, який сторонами не оспорювався, станом на 17.02.2019 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість в загальній сумі 124791,08 грн, яка підлягає стягненню з нього в повному обсязі. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 з огляду на вимоги ст.ст. 12,81 ЦПК України своїми процесуальними правами не скористався, не надав до суду жодних доказів щодо виконання своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Однак повністю погодитись з такими висновками Прилуцького міськрайонного суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, що 17.11.2017 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 7).

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 , підписуючи дану анкету-заяву, відповідно до ст. 634 ЦК України, в повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПриватБанку в мережі Інтернет і які разом із Пам`яткою клієнта і тарифами складають між ним та Банком договір банківського обслуговування, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту ПриватБанку. Вказано, що ОСОБА_1 погоджується зі збільшеним строком позовної давності, вказаним в Умовах і правилах, а також з тим, що зміни в Умови та правила вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, клієнт зобов`язаний з ними знайомитись самостійно на офіційному сайті банку. Продовження користування послугами банку після внесених змін є безумовним прийняттям останнім зміненої редакції Умов та правил.

Однак, з тексту анкети-заяви не вбачається з якою метою вона була підписана, які саме послуги відповідач виявив бажання отримати та яку саме картку оформити на своє ім`я. Також не вказано до яких саме Умов та правил він приєднується та погоджується.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Зі змісту анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 від 17.11.2017 неможливо встановити процентну ставку за користування кредитними коштами. Також відсутні будь-які умови договору щодо погодження сторонами кредитного ліміту, умови про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язань перед банком, порядок і розмір їх нарахування.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами і штрафи. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 17.11.2017, посилався на Тарифи (а.с. 26-27) і на Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 8-26 ) як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами та Витягом з умов було ознайомлено відповідача, який погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, і чи взагалі вони містили інформацію щодо сплати процентів та штрафів. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Витяг з умов та Правил надання банківських послуг, тарифи, надані позивачем, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), яка, в силу положень 263 ч.4 ЦПУ України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми відсотків та штрафів.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредитних коштів від позивача, водночас його доводи щодо безпідставного стягнення з нього заборгованості по процентах за користування кредитом та штрафів є слушними.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Пунктом 2 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми відсотків та штрафів є помилковим, у зв`язку з чим заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 24166,27 грн та штрафів в сумі 500 грн фіксована частина і 5918,62 грн процентна складова.

З огляду на те, що резолютивна частина рішення містить висновок про стягнення загальної суми боргу - 124791,08 грн, ця частина підлягає зміні шляхом зменшення визначеної судом суми до стягнення з 124791,08 грн до 94206,19 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» на суму 94206,19 грн (94206,19 грн від 124791,08 грн становить 75,5%), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору. В суді першої інстанції позивач сплатив 1921 грн судового збору (а.с. 1), отже, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору пропорційно до задоволених вимог, а саме 1450,36 грн (1 921 грн х 75,5%) .

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 2881,50 грн судового збору. Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2881,50 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 2, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року - задовольнити.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 24 166,27 грн та штрафів в сумі 500 грн (фіксована частина) і 5918,62 грн ( процентна складова) скасувати, відмовивши в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Зменшити визначену в резолютивній частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року суму заборгованості до стягнення з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 05.07.1997, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) за кредитним договором б/н від 17 листопада 2017 року з 124 791,08 грн до 94206,19 грн (дев`яносто чотири тисячі двісті шість грн 19 коп.).

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 серпня 2019 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в суді першої інстанції - змінити, зменшивши суму до стягнення з 1921 грн до 1450,36 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 05.07.1997, РНОКПП НОМЕР_2 ) 2881,50 грн судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О. Боброва

Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко

Повний текст постанови складений 02.11.2020.