ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 628/2931/19-ц

провадження № 22ц/818/2061/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 січня 2020 року в складі судді Коваленко О.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області, про встановлення факту неприйняття спадщини та визнання особи такою, що втратила право на спадкування відповідної частини спадкового майна, який в подальшому уточнили.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Сенькове Куп`янського району Харківської області помер ОСОБА_5 , після смерті якого залишилась спадщина: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, приватизованій на його ім`я; право на земельну ділянку (пай) колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області розміром 6,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж на місцевості та майновий пай в майні колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області вартістю 6895,00 грн.

Зазначили, що спадщину прийняв син померлого - ОСОБА_6 у 2/3 її частках на підставі заповіту, але не оформив її у зв`язку зі смертю.

Також, спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його другий син - ОСОБА_4 , якому належить право на обов`язкову частку у спадщині, однак відомості щодо прийняття ним 1/3 частини спадщини відсутні.

Вказали, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 вони прийняли спадщину по 1/3 частині кожний, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом. В примітках цих свідоцтв зазначено, що на 1/3 частину спадкового майна ще не видано свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку в вищевказаному майні, що залишилась після смерті ОСОБА_5 .

На їхній запит Куп`янською державною нотаріальною конторою надано відповідь, що згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 на момент смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав право на обов`язкову частину у спадковому майні через свою непрацездатність, однак, заява про прийняття спадщини від ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутня. Таким чином, 1/3 частина спадкового майна до теперішнього часу зареєстрована за померлим ОСОБА_5 і залишена відкритою для його сина - ОСОБА_4 .

Зазначили, що нотаріусом помилково зафіксовано, що зазначена частина спадщини залишилась саме для ОСОБА_4 , оскільки він не подавав заяву про прийняття спадщини, тобто не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , втративши своє право на обов`язкову частку у спадщині.

Вказали, що не підтримують будь-яких родинних зв`язків з відповідачем, який поїхав до Російської Федерації ще у 1977 році, тому їм не відомо, чи прийняв він 1/3 частину спадщини.

Зазначили, що з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 відповідач не вчиняв жодних дій з оформлення права на спадщину на частину спадкового майна, не цікавився майном, не підтримував з ними стосунків, що свідчить про його небажання приймати спадщину та нести будь-які зобов`язання у зв`язку з цим.

Вказали, що утримують все спадкове майно, в тому числі, і частину, яка дотепер належить спадкодавцю, користуються будинком, доглядають за ним та мають намір здійснити його відчуження, але не в змозі цього зробити, оскільки 1/3 частина спадщини не прийнята.

Зазначили, що вони є спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , отже мають право й на спадкування 1/3 частини спадкового майна, яка належала батьку спадкодавця - ОСОБА_5 , який в свою чергу заповів останньому все своє майно.

Таким чином, встановлення факту неприйняття ОСОБА_4 1/3 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_5 породжує правові наслідки, від яких залежить виникнення у них майнових прав на це майно.

Просили встановити факт неприйняття ОСОБА_4 1/3 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати його таким, що втратив своє право на прийняття 1/3 обов`язкової частини в спадковому майні, що залишилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що в матеріалах спадкової справи відсутні відомості щодо подання відповідачем заяви про прийняття спадщини або про фактичний вступ в управління спадщиною, оскільки відповідач не мешкав разом зі спадкодавцем на час його смерті та не був зареєстрований з ним за однією адресою; що встановлення факту неприйняття відповідачем спадщини та визнання його таким, що втратив право на спадкування, дозволить їм звернутися до нотаріальної контори для отримання 1/3 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , яку він фактично успадкував на підставі заповіту після смерті ОСОБА_5 ; що вони не можуть розпоряджатися спадковим майном, та іншої можливості захистити свої права, окрім звернення до суду з даним позовом, у них немає.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Коваленко І.П., Котелевець А.В., Тичкової О.Ю. від 02 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Коваленко І.П., Котелевець А.В., Тичкової О.Ю. від 19 березня 2020 року справу призначено до розгляду.

12 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 628/2931/19-ц (22ц/818/2061/20).

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 15 червня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Разом з апеляційною скаргою представником позивачів подано клопотання про витребування доказів, а саме: копій матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_5 з Куп`янської державної нотаріальної контори та будь-якої інформації з Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області для підтвердження того, чи проживав на момент смерті ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм сином ОСОБА_4 , або чи був останній зареєстрований за місцем проживання померлого на день його смерті, яке ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 липня 2020 року - залишено без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неприйняття відповідачем спадщини, а також обраний ними спосіб захисту прав є неефективним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,32 га для ведення особистого підсобного господарства, розташована на території Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області; право на земельну частку (пай) колишнього члена Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області розміром 6,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі (на місцевості); майновий пай в майні колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області вартістю 6895,00 грн.

2/3 частини вказаного спадкового майна успадкував син ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області 20 жовтня 1992 року за № 120.

Крім ОСОБА_6 , спадкоємцем ОСОБА_5 є його другий син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який має право на обов`язкову частку у спадщині у зв`язку з непрацездатністю.

Заява про прийняття спадщини ОСОБА_4 у матеріалах спадкової справи після смерті ОСОБА_5 відсутня, що підтверджується листом завідувача Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області від 24 травня 2019 року № 540/02-14 (а. с. 14).

ОСОБА_6 , прийнявши спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , своїх спадкових прав не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори звернулись дружина померлого - ОСОБА_1 та син ОСОБА_2

23 квітня 2008 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Горбатенко В.В., ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку кожному: житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, приватизований на ім`я ОСОБА_5 ; земельної ділянки площею 0,32 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області; права на земельну частку (пай) колишнього члена Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області розміром 6,35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості); майнового паю в майні колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» села Сенькове Куп`янського району Харківської області вартістю 6895,00 грн (а. с. 8-13).

З вказаних свідоцтв вбачається, що зазначене майно успадковане померлим після смерті батька ОСОБА_5 .

При цьому, 1/3 частина спадкового майна, яка належала померлому ОСОБА_5 , залишена відкритою для його сина - ОСОБА_4 .

У свідоцтвах про право на спадщину за законом, які видані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 міститься примітка, що на 1/3 частину спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку в спадковому майні, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , ще не видано.

З відповіді виконавчого комітету території Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 01 жовтня 2019 року № 663 вбачається, що ОСОБА_4 , 1938 року народження, не має реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20).

Така сама відповідь Сеньківської сільської ради Куп`янського району Харківської області надана представнику позивачів 09 липня 2020 року, яку залучено до матеріалів справи у судовому засіданні.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

За змістом статті 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі, усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, і для цього недостатньо наявності лише реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті останнього.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час відкриття спадщини, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Пленумом Верховного Суду України у пункті 1 Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб, та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, за відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4 , вимагаючи встановлення факту неприйняття ним спадщини та визнання його таким, що втратив право на прийняття обов`язкової частки у спадковому майні.

При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнають, що їм самим невідомо, чи приймав ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_5 , чи ні.

З відомостей, що надані нотаріальною конторою та органом місцевого самоврядування за місцем проживання спадкодавця, вбачається, що ОСОБА_4 не був зареєстрований за однією адресою з померлим батьком ОСОБА_5 , та у матеріалах спадкової справи відсутня його заява про прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів наполягав на задоволенні позовних вимог та посилався на те, що цей спосіб захисту є ефективним.

Разом з тим, встановлення факту неприйняття спадщини та визнання особи такою, що втратила право прийняти спадщину, чиним законодавством не передбачено.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту неприйняття спадщини і визнання його таким, що втратив право на прийняття частки у спадковому майні. Інших позовних вимог вони не заявляли. За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачами способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких їх порушених прав та інтересів.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/33115/15-ц, провадження № 61-4757св18, від 09 квітня 2019 року у справі №148/2087/17, провадження № 61-46481св.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Таким чином, позивачі не позбавлені права обрати інший спосіб захисту їх спадкових прав, який буде належним та ефективним, виходячи зі змісту спірних правовідносин.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачами обрано неефективний спосіб захисту, є правильним.

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах спадкової справи відсутні відомості щодо подання відповідачем заяви про прийняття спадщини або про фактичний вступ в управління спадщиною, оскільки відповідач не мешкав разом зі спадкодавцем на час його смерті та не був зареєстрований з ним за однією адресою, висновків суду не спростовують, оскільки ці обставини є підставою для звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з вимогами щодо визнання за ними права власності на спадкове майно, яке іншим спадкоємцем не прийнято.

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що встановлення факту неприйняття відповідачем спадщини та визнання його таким, що втратив право на спадкування, дозволить їм звернутися до нотаріальної контори для отримання 1/3 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , яку він фактично успадкував на підставі заповіту після смерті ОСОБА_5 ; що вони не мають можливості розпоряджатися спадковим майном, та іншої можливості захистити свої права, окрім звернення до суду з даним позовом, у них немає, є необґрунтованими, оскільки вони не позбавлені можливості обрати інший належний та ефективний засіб захисту своїх прав.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 09 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.