СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16393/19

пр. № 2/759/1204/20

21 жовтня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Петренко Н.О. .

за участю секретаря судових засідань Заставнюк О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Мєстєчкіна І.В.

свідка ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про розподіл спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019р. адвокат Абросімова А.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . З 08.11. 2017 року відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою. 07.06.2019 року Святошинським районним судом м. Києва було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. З березня 2018 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, спільне домашнє господарство не веде, не цікавиться інтересами родини. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач самостійно займається вихованням, утриманням та розвитком дитини. 31.07. 2019 року після чергового візиту у вищевказану квартиру, майстром технічної дільниці ЖЕД-2 Харьковою Ю.А. було складено остаточний акт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає за вказаною адресою з березня 2018 року по теперішній час, а саме по 31.07.2019 р., даний акт складено в присутності свідків. Позивач стверджує, що відповідач з березня 2018 року в квартирі за вищевказаною адресою не проживає, особисті речі відсутні. Даний факт можуть підтвердити сусіди та знайомі родини. На протязі останніх двадцяти місяців позивачу не відоме фактичне місце перебування (знаходження) відповідача. На телефонні дзвінки остання не відповідає, від діалогу відмовляється. Квартирну плату та комунальні послуги, залишаючись зареєстрованою в квартирі, ОСОБА_4 не сплачує, квартирою не цікавляться, в ремонтних роботах участі не приймає. Комунальні послуги в квартирі надаються безперебійно і сплачуються позивачем самостійно. Дана поведінка дає право позивачу щодо захисту своїх прав та законних інтересів, як власника квартири, щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.09.2019р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

12.11.2019р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та вселення.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.02.2020р. було витребувано у приватного нотаріуса КМНО - ОСОБА_6 належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 29.11.2016р. та зареєстрованого в реєстрі за № 861 та належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28.05.2020р. закрито підготовче судове засідання у вказаній справі та призначено розгляд справи по суті.

03.10.2019р. ОСОБА_4 подала зустрічнй позов в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 а саме, визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1 /2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 42,8 кв. м. та усунути їй перешкоди в користуванні даною квартирою.

В обгрунтування зустрічного позову посилалася на те, що за час подружнього життя вона з відповідачем (позивачем за основним позовом) проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували дитину. В період шлюбу ними була набута у власність трикімнатна квартира загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 42.8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що була придбана за спільні сімейні кошти, право власності на яку оформлене на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.11.2016 року приватним нотаріусом Зарембою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №861. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Оскільки ОСОБА_1 не бажає в добровільному порядку поділити спільне майно, нажите в шлюбі, і не визнає за позивачем (відповідачем по основному позову) право власності на відповідну частку у цьому майні. На сьогоднішній день відповідач змінив замки вхідних дверей спільної квартири і не пускає , чим обмежує майнові права, що підтверджується довідкою №132/46 від 25.09.2019 року, а тому просить зустрічний позов задовольнити.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Адвокатом Абросімовою А.-А.О. було подано відзив на зустрічний позов про розподіл майна подружжя в якому зазначила, що майнові відносини подружжя побудовані на засадах взаємоповаги та підтримки, і в той же час, охорони їх приватних інтересів. Отже, майнове забезпечення - наявність певного майна, певної кількості коштів, засобів і зручностей є необхідним для подружжя. Тільки володіючи певною матеріальною базою, сім`я може виконувати функції, що на неї покладаються. Відповідно до цього між подружжям виникають не тільки особисті, але й майнові правовідносини, що мають важливе значення для інших відносин подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими майна подружжя - особиста приватна та спільна сумісна власність. Майно набуте на роздільні кошти, складає роздільне майно кожного з подружжя. Отже, діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. В даному випадку спірна квартира, як нерухоме майно, була набута за особисті кошти, які заощаджував позивач шляхом тяжкої та тривалої праці за кордоном разом із своїм батьком, який і надав значну частину коштів для того, щоб позивач придбав для себе та батьків квартиру. Але, коштів було не достатньо, позивачу потрібно було більше часу для збирання відповідної суми для придбання квартири, тому, лише в 2016 році, перебуваючи у шлюбі, позивач зміг придбати квартиру. Характер переданих коштів позивачу його батьком були не на користь подружжя, а несли персональне спрямування, тобто особистий характер для позивача та є в свою чергу особистою власністю останнього. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У відповідному листі-розписці, батько позивача - ОСОБА_3 зазначає, що надав позивачу двадцять тисячу доларів на придбання квартири. Прошу зазначити, що даний лист був підписаний в 11.01.2003 р. за 8 років до реєстрації шлюбу між позивачем і відповідачем. Перші роки після реєстрації шлюбу відповідач проживала разом з позивачем у батьків позивача. Позивач весь цей час постійно працював, (копія трудової книжки та довідки з місця роботи додаються) Саме в 2016 році, коли позивачу вдалось накопити відповідну суму коштів, він вирішив придбати квартиру та виконати давнішню умову та прохання свого батька щодо придбання квартири.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_1 /а.с.5/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано/а.с.15/.

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.29/.

ОСОБА_1 до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві було подано заяву про те, що з 03.01.2019р. його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не виходить на зв`язок та не з`являється по місцю мешкання.

Відповідно до довідки від 05.06.2019р. Святошинського УП ГУ НП у м. Києві в ході реагування та проведення перевірки заяви було здійснено телефонний дзвінок, який належить ОСОБА_4 та в ході телефонної бесіди остання пояснила, що вона нікуди не зникала та на даний час не має бажання спілкуватись зі своїми родичами з власних міркувань. Звернення розглянуто згідно із вимогами ЗУ «Про звернення громадян»/а.с.18/.

Відповідно до складеного акту від 31.07.2019р. та від 10.03.2020р. відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає з березня 2018р. /а.с.17, 116/.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України).

Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із довідки дільничного офіцера поліції Святошинського УПГУ НП в м. Києві від 25.09.2019р. до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві надійшло повідомлення, що за адресою: АДРЕСА_1 , чоловік не пускає в квартиру. В ході перевірки було встановлено, що звернулась ОСОБА_4 , 1984 р.н., яка повідомила, що колишній чоловік не пускає до квартири /а.с.43/.

У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене суд, прийшов до висновку, що відсутні беззаперечні докази, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з власної ініціативи, оскільки, як вбачається із довідки дільничного офіцера поліції Святошинського УПГУ НП в м. Києві від 25.09.2019р. вона намагалася потрапити до спірної квартири, однак отримала перешкоду у здійсненні права користування, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відповідача такою, що втратила право користування.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 , суд дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, встановив наступне.

Судом встановлено, що 04.03.2011р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї , актовий запис № 368.

Рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 07.06.2019р. шлюб сторін розірвано/а.с.15-16/.

Судом встановлено, що під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі 29.11. 2016р. було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_1 /а.с.89-97/.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.11.2016р. при купівлі вищевказаної квартири ОСОБА_4 було подано заяву приватному нотаріусу КМНО Зарембі О.В. в якій вона надавала згоду на укладання договору купівлі-продажу щодо набуття у власність за спільні кошти подружжя квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, нотаріусом роз`яснено, що згідно зі статтями 60,61, 65, 69, 70,74 СК України майно (в т.ч. гроші), яке набувається подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя/а.с.103/.

Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України).

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що ОСОБА_1 працював на підприємстві ТОВ «Конкорд-Промпроект» з 05.02.2009р. - 16.12.2013р. на посаді перекладача. За час праці, майже весь час перебував у відрядженні у м.Карачі країни Пакистан /а.с.78-81/.

Згідно зі ст.ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до розписки від 11.01.2003р. ОСОБА_3 (батько позивача, відповідача за зустрічним ) подарував своєму сину ОСОБА_1 20 000 доларів США для покупки спільного будинку та спільного проживання в похилому віці/а.с.82/.

Допитаний в залі судового засідання свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він є батьком ОСОБА_1 - відповідача за зустрічним позовом. Зазначив, що спірна квартира була придбана за його кошти та кошти сина. Десь у 2003р. він подарував своєму сину 20 000 доларів США , які передав йому в руки, після повернення з відрядження.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_3 , оскільки немає прямих доказів, що квартира, яка була придбана у 2016р. саме за кошти які були передані ним сину у 2003р. ОСОБА_1 у своїх поясненнях наголошував на тому, що кошти буди зняті батьком з рахунку, тоді як свідок стверджував, що кошти привіз з відрядження.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що кошти на придбання спірної квартири були його особистою приватною власністю, таким чином позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ст. 155 ЖК України власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування за їхньою згодою.

Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь- яких порушень його права.

Як уже встановлено судом, ОСОБА_4 зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що її не пускають до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому у суду є всі підстави вважати, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом є обгрунтованим та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. А тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 483, 40 грн.

Керуючись 4,6,10,12,13, 81-83, 141, 247, 263-264 268, ЦПК України, ст.ст.13, 16,29, 372, 405 ЦК України, ст.ст.60, 63,68, 65,70 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та вселення - задовольнити.

Визнати право власності в порядку розподілу майна подружжя за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 7 483,40 грн. (сім тисяч чотириста вісімдесят три грн. 40 коп.)

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко