Номер провадження: 22-ц/813/6363/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ДП «Одеський НД та ПІЗ» - Калюжної О.В.,

директораДП «Одеський НД та ПІЗ» - Петрушки В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди,

встановив:

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі ДП «Одеський НД та ПІЗ») про стягнення одноразової вихідної допомоги у розмірі 7 595 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12 668,80 грн. за кожний місяць з моменту звільнення по день ухвалення рішення у даній справі, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що вона працювала у ДП «Одеський НД та ПІЗ», починаючи з 16 серпня 1979 року по 15 лютого 2019 року включно, тобто протягом 39 років та 6 місяців, звільнилась за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, при звільненні їй була виплачена вихідна допомога в розмірі двох посадових окладів, в той час як за умовами колективного договору зазначена допомога мала бути виплачена в розмірі трьох посадових окладів. На звернення позивачки щодо виплати належних їй сум, відповідач відповів відмовою, у зв`язку чим та внаслідок неправомірної поведінки відповідача, позивачка зазначила, що таким чином їй було спричинено моральну шкоду.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка додатково пояснила суду, що працювала на посаді бухгалтера, суми розрахунку при звільненні були вирахувані нею відповідно до наказу про звільнення, з приводу порушення її прав зверталась до відповідача, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Головного управління Держпраці в Одеській області. До комісії з трудових спорів не зверталась, про порушення своїх прав дізналась в червні 2019 року, коли їй зателефонувала її колишня колега по роботі і сказала, що їй все виплатили. Внаслідок таких дій відповідача позивачка перебувала в нервовому напруженні, в неї був порушений режим сну, а тому спричинену моральну шкоду вона оцінила в 5 000 грн.

В свою чергу представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду, оскільки виплати, що їх просить стягнути позивачка, не входять до системи оплати праці, позивачка самостійно здійснювала підготовку розрахунку при звільненні, була обізнана з положеннями колективного договору, звільнялась не у зв`язку із виходом на пенсію, яку отримує з 2011 року, грошова допомога надавались їй відповідно до п. 6.2. колективного договору, яким чіткий її розмір не передбачено.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Одеський НД та ПІЗ» про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року, та постановлення нового прозадоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

26 травня 2020 року від ДП «Одеський НД та ПІЗ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, де вони зазначили, що рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а вимоги та доводи апеляційної скарги вважають безпідставними та не обґрунтованими.

У зв`язку з ц им просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення (т.2, а.с. 4-9).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до положень п. 6.1.8. колективного договору, за 2018-2020 роки, який затверджений загальними зборами трудового колективу 20 листопада 2018 року, зареєстрований Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради за № 10/352-016 від 12.12.2018 року, передбачена ним грошова допомога не входить до складу заробітної плати позивачки, не є оплатою праці, у зв`язку із чим у разі наявності спору щодо її розміру та виплати позивачка повинна була звернутись до суду або до комісії по трудових спорах протягом трьох місяців з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, що передбачено ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Також суд зазначив, що згідно наказу № 133-адм від 05.11.2018 року позивачка входила до складу робочої комісії з ведення колективних переговорів щодо внесення змін до колективного договору (т.1, а.с. 157-158).

Враховуючи, що із наказом про звільнення від 04.02.2019 р. позивачку було ознайомлено своєчасно, нею самостійно було здійснено розрахунок сум до виплати за вказаним наказом, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачкою встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду та про відсутність поважних причин його пропуску, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, в частині стягнення недовиплаченої суми грошової допомоги та стягнення моральної шкоди.

Разом з тим, суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову в частині вимог про стягнення недовиплаченої суми грошової допомоги, суд першої інстанції не вбачив правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачці ОСОБА_1 при її звільненні відповідач мав виплатити не два, а три посадових оклади, що підтверджується п. 6.1.8. колективного договору (т.1, а.с.38).

Доводи представників відповідача про те, що вона сама собі нараховувала розрахунок при звільненні, оскільки її остання посада була: бухгалтер першої категорії, що підтверджується копією трудової книжки (т.1, а.с.11-13), зазначених обставини не спростовують, так як вказаний колективний договір був затверджений 20 листопада 2018 року, а звільнення ОСОБА_1 відбулось за її заявою 15.02.2019 року, а тому обов`язок по виплаті їй при звільненні саме трьох окладів входить в обов`язок власника або уповноваженого ним органу, яким є відповідач по справі - ДП «Одеський НД та ПІЗ».

Спірним в даному випадку є те, чи зобов`язана була ОСОБА_1 звернутись до суду з даним позовом протягом 3-х місяців, та чи не пропустила вона строку звернення з даним позовом до суду.

Від з`ясування цього питання залежить вирішення питання, чи належить їй до виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, як того вимагає позивач і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 .

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що після звільнення позивачці була виплачена заробітна плата з 01.02.2019 року по 15.02.2019 року у сумі 4177,25 грн.; вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 15190,00 грн. (два оклади); компенсація за невикористану відпустку у сумі 39112,67 грн., а всього 47076,34 грн. (т.1, а.с.75).

В липні 2019 року позивачка звернулась до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, а в серпні до Головного управління Держпраці в Одеські області з приводу порушення відповідачем вимог трудового законодавства в частині проведення з нею повного розрахунку при звільненні, на які надано відповідь про можливість вирішення спору в судовому порядку, що підтверджується копіями відповідей на скарги позивачки (т.1, а.с. 23-24, 26).

08 жовтня 2019 року позивачка звернулась зі скаргою до відповідача, та 25 жовтня 2019 року отримала відповідь про необґрунтованість її вимог та відсутність порушень з боку відповідача при проведенні розрахунків з позивачкою, що підтверджується копією скарги та відповіді на неї (т.1, а.с. 21-22).

Разом з тим, суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що на підставі п. 6.1.8. колективного договору при звільненні позивачці належала до виплати грошова допомога в розмірі трьох посадових окладів, в той час як при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні, відповідачці неправомірно було виплачено грошову допомогу в розмірі двох посадових окладів замість трьох.

Доводи представників апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки відбулось не у зв`язку із виходом на пенсію та відсутність у зв`язку із цим у неї права на отримання передбаченої п. 6.1.8. колективного договору допомоги, є безпідставними, оскільки з копії наказу про звільнення позивачки вбачається, що звільнення було проведено саме в зв`язку із виходом на пенсію (т.1, а.с.77).

Вирішуючи питання про строки звернення позивачки до суду за вирішенням трудового спору, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 116 КЗпП України передбачена виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні,яка проводиться в день звільнення.

За змістом ч.1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Крім того, у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати визначена, яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Виходячи з викладеного, слід дійти висновку про те, що 3 посадових оклади, які підлягали виплаті при звільненні кожного працівника ДП «Одеський НД та ПІЗ», при умові, якщо він пропрацював у вказаному ДП від 30 до 40 років, входять в систему плати праці, а тому мають бути обов`язково виплачені працівнику при його звільненні, у тому числі 3 посадових оклади підлягали виплаті і позивачці ОСОБА_1 .

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 та п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним принципом цивільного судочинства є верховенство права.

Крім викладеного слід зазначити, що аналіз змісту ч. 2 ст. 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що в даному випадку тримісячний строк звернення позивачкою ОСОБА_1 до суду з вимогами про виплату відповідачем всіх належних їй сум, передбачених трудовим договором, а також колективним договором, не розповсюджується і вона вправі звернутись до суду з позовом про виплату всіх належних їй до виплати сум без обмеження будь-яким строком.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 18 березня 2020 року, у справі № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 10 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2017 року, в частині стягнення вихідної допомоги заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду було враховано, що з позовними вимогами про виплату вихідної допомоги позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду 07 травня 2013 року, а з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час невиплати вихідної допомоги лише 05 листопада 2013 року, в той час як вихідна допомога їй не була виплачена при звільненні 16 лютого 2010 року.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду підтвердила ту обставину, що уразі невиплати позивачці всіх належних платежів при звільненні, вона вправі звернутись до суду з позовом про виплату всіх належних їй до виплати сум без обмеження будь-яким строком.

Що стосується посилання представника позивачки - адвоката Адабаш С.А. про незаконне застосування судом строку позовної давності, який передбачений ст. 256 ЦК України, без відповідної заяви представників відповідача, то вони є безпідставними, так як трудові відносини не регулюються вказаною нормою цивільного законодавства, а регулюються спеціальними нормами трудового законодавства, тобто ст.233 КЗпП України.

Вказані строки звернення до суду є присічними, а тому надання заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, як то передбачено ч.4 ст. 267 ЦК України, не вимагається.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування тримісячного строку звернення до суду позивачки з вимогою про стягнення на її користь моральної шкоди, так як вказана вимога не є вимогою про стягнення належних їй до виплати платежів, а тому вона була зобов`язана звернутись до суду з позовом про відшкодування завданої їй моральної шкоди протягом трьох місяців з моменту звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню один посадовий оклад в розмірі 7595 грн., а також середній заробіток за весь час прострочення виплати цього посадового окладу, починаючи з дня її звільнення до ухвалення даного судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Оскільки позовні вимоги заявлені про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по теперішній час, то загальний період затримки складає 20 місяців і 6 днів.

Виходячи із середнього заробітку позивачки, який складав 12668,80 грн. в місяць, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при її звільненні склав 257 083,94 грн., виходячи із того, що заборгованість по середньому заробітку за 20 місяців склала 253 376 грн. і за 6 днів 617,99 грн.

Враховуючи також розмір одного окладу позивачки, який не був виплачений їй відповідачем при звільненні, сума остаточної заборгованості склала 264 678,94 грн. (257 083,94 грн. + 7595 грн.).

Однак, колегія суддів вважає за необхідне стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки лише за 12 місяців.

При цьому колегія суддів враховує, що з даним позовом ОСОБА_1 звернулась лише через 8 місяців після звільнення і вини відповідача у тому, що розгляд справи закінчений лише після збігу 20 місяців і 6 днів з дня звільнення позивачки, немає.

Крім того, колегія суддів також враховує принцип розумного та справедливого балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, про що вказано як у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, у справі № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19, п.п. 39, 40, так і в п.71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У зв`язку з викладеними обставинами в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обмежившись 12 місяцями стягнення, що складає 152 025,6 грн. (12 668,8 грн. х 12 міс.).

Враховуючи також необхідність стягнення одного посадового окладу позивачки на день звільнення 7595 грн., загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 159 620,6 грн. (152025,6 грн. + 7595 грн.), що в свою чергу складає 59,19 % від пред`явлених позовних вимог, включаючи і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Одеський НД та ПІЗ» задовольнити частково та стягнути з ДП «Одеський НД та ПІЗ» на користь ОСОБА_1 одноразову вихідну допомогу у розмірі 7 595 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 12 місяців у розмірі 152025, 60 грн.

В решті рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року слід залишити без змін.

Колегія суддів також вважає за необхідне, відповідно до вимог, передбачених ст.. 141 ЦПК України, стягнути з ДП «Одеський НД та ПІЗ» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позову, а також за подання апеляційної скарги у загальній сумі 3979,64 грн., що складає 59,19% від суми сплаченого судового збору, оскільки її позовні вимоги задоволені саме на 59,19 %.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», , на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , одноразову вихідну допомогу у розмірі 7 595 грн. (сім тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять гривень); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 12 місяців у розмірі 152025, 60 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі двадцять п`ять гривень 60 копійок).

В решті рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», , на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , судовий збір за подання до суду позову, а також за подання апеляційної скарги у загальній сумі 3979,64 грн. (три тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень 64 копійки).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.10.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева