Справа № 724/1955/19
Провадження № 2/724/56/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Гураль Л.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Сенік М.І.

позивача: ОСОБА_1 (присутня в судових засіданнях 31.07.2020, 07.10.2020)

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

відповідача: ОСОБА_5

представника відповідача: ОСОБА_6

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хотині Чернівецької області справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_7

про визнання недійсним договору дарування, вчиненого під впливом насильства

І. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

14 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, вчиненого під впливом насильства.

В обґрунтування позову зазначає, що 15.07.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування квартири в рівних частках кожному, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний одговір дарування по причині тотожності з договором довічного утримання був оскаржений до Хотинського районного суду Чернівецької області та відмовлено в задоволені позову повністю.

Стверджує, що під час розгляду вищезазначеної справи позивач не зазначила інші істотні обставини, які полягали в постійному психічному тиску на позивача з боку ОСОБА_8 , який виражався в шантажуванні розлученням з сином позивача та ускладненням життя сина після розірвання шлюбу.

За таких обставин, просить суд визнати недійсним договір дарування, як такого, що вчинений під впливом насильства.

У відповіді на позовну заяву відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнає, та зазначає, що позивач звернулася до суду за захистом свого права після спливу строків позовної давності; в будинку договір дарування на який оскаржується, відповідачі разом зі своїми дітьми проживали з 1997-98рр., а також і після укладення оскаржуваного договору; ініціатором звернення до суду про розірвання шлюбу був саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_5 .

Крім того, позивач зверталася до суду з аналогічною заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами, в задоволенні якої судом було відмовлено.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити повністю. Також пояснила, що спірний будинок вона отримала у спадщину після смерті своїх батьків. І після одруження відповідачів з її дозволу у спірному будинку вони розпочали проживати. Після народження дитини, відповідач ОСОБА_3 почав до неї приїжджати в дуже засмученому вигляді і наполягав, щоб вона переписала на них дружиною будинок, в якому вони проживали. При цьому пояснював, що дружина стверджує, що не буде давати йому приймати участь у вихованні дитини, якщо мама не перепише будинок. Їй було боляче дивитися на стан свого сина і вона вирішила подарувати спірний будинок відповідачам. Вони поїхали до нотаріуса, якому вона повідомила, що хоче переписати хату сину і невістці порівну. Там вони уклали договір дарування. До укладення договору дарування у неї відносини з сином та невісткою були нормальні, і відносини в сім`ї відповідачів також були мирні і мови про розлучення не було. Однак після укладення договору дарування відносини між подружжям зіпсувалися. Психологічний тиск з боку відповідача ОСОБА_5 проявлявся в її відношенні до позивача. Тиск був збоку її сина, на якого в свою чергу впливала відповідач ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_3 приблизно протягом року приїжджав до неї в поганому психологічному стані і постійно наполягав, щоб вона переписала хату. Не витримавши такого стану свого сина, позивач вирішила подарувати спірний будинок відповідачам порівну і сама домовилася з ноніусом, щоб вчинити дані дії.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими поданими доказами, при цьому наголосив, що відповідач ОСОБА_5 чинила тиск на чоловіка, а він в свою чергу чинив тиск на позивача з метою укладення договору дарування будинку.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти позову не заперечували. Відповідач ОСОБА_3 повідомив суд, що коли вони одружилася з дружиною, то розпочали робити ремонт в будинку. Однак дружина постійно йому дорікала, що її батьки надають матеріальну допомогу, а його ні. З цих підстав дружина десь з 2000-го року почала наполягати, щоб його мама подарувала цей будинок їм порівну. Відповідач ОСОБА_3 в свою чергу запропонував, що мама може скласти заповіт на будинок і після її смерті вони безперешкодно його успадкують. Однак дружина наполягала на укладенні договору дарування. Відносини в сім`ї були гарні, з дружиною жили у взаєморозумінні. Коли їхній дитині виповнилося шість років, дружина заявила, якщо його мама не подарує будинок, то вона з ним розлучиться. За таких обставин він протягом десяти місяців схиляв свою маму, щоб вона подарувала їм будинок. В основному дружина тиснула на нього, а не на його маму. В подальшому, мама нотаріально посвідчила договір дарування на спірний будинок в рівних частинах відповідачам. Таким чином вважає, що даний договір дарування підлягає скасуванню. Також підтвердив, що починаючи з 2012 року в сім`ї розпочалися суперечки та втрата взаєморозуміння. В подальшому відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про розлучення з дружиною.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов.

ІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 17.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В подальшому неодноразово судовий розгляд був відкладений, у зв`язку з введенням карантинних заходів, а також за заявами учасників справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 15.07.2004 між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (Обдаровувані) був укладений договір дарування квартири під АДРЕСА_2 , в будинку під №8 (а.с.12).

Відповідно до п.1 Договору дарування обдаровувані прийняли дарунок в рівних частинах. До підписання цього договору Дарувальник передала, а обдаровувані прийняли майно і його символи (п.3 Договору).

Згідно з п.2 Договору дарування вказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.12-13).

Даний договір дарування посвідчений в Хотинській державній нотаріальній конторі 15.07.2004 та зареєстровано в реєстрі за №1341 (а.с.12, 14).

05.03.2019р. позивач ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з заявою про кримінальне правопорушення, а саме вчинення з боку ОСОБА_9 психічного тиску, який виражався в шантажуванні розлученням з сином позивача та ускладненням життя сина після розірвання шлюбу, що стало підставою для укладення договору дарування. Також зазначила на вчинення ОСОБА_9 шахрайських дій по відношенню до неї (а.с.15-17).

Листом від 18.03.2019р. Хотинське ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області повідомив ОСОБА_1 про припинення розгляду заяви, оскільки договір вона уклала добровільно, без будь-якого тиску за сторони ОСОБА_9 , умислу на заволодіння шахрайським шляхом Ѕ частки квартири у ОСОБА_9 не було (а.с. 18).

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.02.2015, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09.04.2015, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування квартири від 15.07.2004 відмовлено (а.с.19-25).

В обґрунтування позову позивач зазначала, що спірний договір був укладений на підставі помилки (ст. 229 ЦК України).

Судом встановлено, що в спірній квартирі зареєстровані відповідачі та їх спільні діти, про що свідчить копія домової книги (а.с.44-45).

Рішенням Хотинського районного суду від 17.11.2014, яке набрало законної сили 28.11.2014 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 був розірваний. Позивачем у справі виступав ОСОБА_3 (а.с.46).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зверталася до суду з заявою про перегляд рішення суду за ново виявленими обставинами, де вказує,що не зазначила про інші істотні обставини, які існували на момент розгляду справи, а саме вчинення тиску з боку відповідача ОСОБА_9 , що стало підставою для укладення договору дарування (а.с.47-49).

Судом також досліджено копії документів з історії хвороби позивача та виписок з медичної картки (а.с.77-81).

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_5 повідомила, що коли вони одружувались з відповідачем в 1991 році, то його мама ОСОБА_1 сказала, що віддає їм свій будинок, який на той час потребував ремонту, що розташований в м. Хотині. На той час позивач проживала в с. Ставчани і проживає там по сьогоднішній день. В 1997 році відповідачі почали у вказаному будинку в м. Хотині робити ремонт за власні кошти, а також з допомогою батьків відповідача ОСОБА_5 . І вже у 1998 році розпочали жити у спірному будинку. До 2004 року мова про укладення будь-яких договорів, в тому числі дарування, на спірний будинок, не велася. В 2004 році позивач запропонувала переоформити спірний будинок на відповідачів та на початку липня повідомила відповідачів, що вона вже домовилася з нотаріусом. Також стверджує, що ініціатором укладення договору дарування спірного будинку була саме позивач ОСОБА_1 , яка домовилася з нотаріусом та лише повідомила відповідачів про необхідність з`явитися до нотаріусів. Нотаріус вслух зачитувала зміст договору та роз`яснювала права учасникам і позивач усвідомлювала значення своїх дій. Після укладеного договору дарування відповідачі разом зі своїми дітьми продовжили проживати у спірному будинку, а позивач проживала в с. Ставчани. Також підтвердила, що станом на момент укладення договору дарування відносини між подружжям були добрими і питання про розлучення ніхто з них не піднімав. Лише у 2014 році чоловік повідомив, що він йде з сім`ї. А в подальшому за його позовом в судовому порядку шлюб був розірваний. Крім того, також підтвердила, що жодних погроз про розлучення з чоловіком вона не висловлювала ані до 2004 року, ані після. Також вона ніколи не змушувала свого чоловіка, щоб він переконав свою маму подарувати їм будинок.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що часто буває по роботі в позивача, приносить листи, пенсію або пресу. І коли вона приходила до позивача як листоноша, то бачила, що сидить відповідач ОСОБА_3 без настрою. І позивач їй розказувала, що її син просить, чи вимагає, щоб вона підписала документи на будинок, бо дружина не дозволить йому зустрічатися з дитиною. І позивач, не змогла своєму синові відказати в цьому проханні. Також підтвердила, що ця розмова мала місце приблизно в 2004 році. Іншого відповідача ОСОБА_5 свідок не знає і їй не відомо, чи здійснювала ОСОБА_5 тиск на позивача. Також свідок повідомила, що працює листоношею з 2016 року, однак знайома з позивачем дуже давно.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що вже тривалий час знайома з ОСОБА_1 , оскільки здійснює її лікування. При цьому повідомила, що стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився. Також їй відомо про наявність конфліктів з членами родини ОСОБА_1 , однак в подробиці вона не вдавалася.

Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що є рідною мамою відповідача ОСОБА_5 і їй відомо, що спірний договір дарування був кладений саме за ініціативою позивача ОСОБА_1 . Зокрема, під час святкування приїзду з-за кордону ОСОБА_1 , остання повідомила, що має намір подарувати будинок ОСОБА_5 і ОСОБА_3 . Через деякий час ОСОБА_1 оформила вказаний договір дарування в нотаріуса. Щодо відносин між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повідомила, що останні проживали дуже добре, без скандалів і наміру розлучуватися не мали. Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що часто бувала в гостях у своєї доньки і жодного разу не чула, щоб остання шантажувала чоловіка розлученням чи забороняла бачитись з дитиною. Крім того, в силу обставин, що склалися, саме ОСОБА_3 доглядав дитину, оскільки ОСОБА_5 працювала.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що є рідною сестрою відповідачу ОСОБА_5 і підтвердила, що вона також чула, як ОСОБА_1 повідомила, що має намір подарувати будинок дітям. Вказані події відбувалися під час святкування якогось свята, яке відбувалося в будинку відповідачів. Також свідок зазначила, що в той день, коли був оформлений договір дарування, вона випадково біля нотаріальної контори зустріла відповідачів та позивача, які повідомили їй, що вже оформили документи. Всі виглядали задоволеними. Щодо сімейних відносин між відповідача вказала, що вони були дуже гарними, подружжя жило у злагоді. Свідок часто бувала в гостях у відповідачів і жодного разу не чула мови про розлучення. Також свідок підтвердила, що догляд за малолітньою дитиною здійснював батько ОСОБА_3 , в той час як мама ОСОБА_5 працювала на роботі. Після роботи мати також займалася вихованням дитини.

ІV. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що договір дарування мав реальний характер, майно було передано дарувальником обдаровуваними і прийнято останніми.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оскаржуваний нею договір дарування вчинявся проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_5 , що вплинуло на її волевиявлення.

Не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що відповідачем ОСОБА_5 здійснювався психологічний тиск, який виражався в шантажуванні розлученням з сином позивача, оскільки судом встановлено, що саме за заявою сина позивача ОСОБА_3 , судом було розірвано шлюб. Крім того, з пояснень учасників справи вбачається, що станом на 2004 рік (момент укладення спірного договору) ніхто з подружжя ОСОБА_14 не ставив питання про розлучення, навпаки сім`я проживала у взаєморозумінні.

Будь-яких інших дій щодо вчинення психологічного тиску на позивача з боку відповідача ОСОБА_5 позивачем не наведено, а судом під час розгляду справи не встановлено.

Також судом враховується, що позивач просить суд визнати договір дарування в повному обсязі, однак не зазначає в чому полягав психологічний чи фізичний тиск з боку іншого відповідача ОСОБА_3 .

Крім того, у позивача не було будь-яких перешкод припинити протиправні дії ОСОБА_5 , звернувшись до правоохоронних органів чи викликавши поліцію, а отже, вона не була поставлена в такі умови, в яких була би змушена укласти спірний договір дарування.

При цьому, лише 05.03.2019 позивач звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення відповідачем шахрайства та психологічного тиску з метою отримати від позивача в дар житлову квартиру. Тобто через 15 років після укладення спірного договору позивач звернулася до правоохоронних органів.

Також судом враховується, що позивач у 2015 році намагалася визнати спірний договір дарування недійсним з інших підстав, а саме як такий, що вчинений під впливом помилки. Однак в задоволенні її позову було відмовлено.

В подальшому позивач зверталася з заявою до суду про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, однак знову їй було відмовлено.

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_10 , оскільки її покази не узгоджуються між собою, зокрема свідок повідомила, що їй відомо про те, що син позивача постійно просив маму, щоб вона переписала на нього та його дружину хату. При цьому стверджує, що, працюючи листоношею, особисто бачила відповідача ОСОБА_3 в пригніченому стані через ці події. Разом з цим листоношею свідок почала працювати починаючи з 2016 року, тобто набагато пізніше від моменту укладення договору дарування.

Судом враховується, що відповідач ОСОБА_3 хоча і не заперечував проти позову, однак письмової заяви про визнання позову, як це передбачено ст. 206 ЦПК України до суду не подав.

Разом з цим, не є підставою для задоволення позову позиція ОСОБА_3 щодо позову, оскільки відсутні для того законні підстави.

З приводу заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до даних вимог судом враховується наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідачем до відзиву на позов подано орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу, який становить: 2500,00 грн.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В судовому засіданні 03.11.2020р. до судових дебатів, представником відповідача подано заяву про судові витрати, розмір яких буде підтверджений доказами протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. ст. 12, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 , (с.Ставчани, Хотинський район, Чернівецька область, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 , (с.Ставчани, Хотинський район, Чернівецька область, паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_7 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання недійсним договору дарування від 15.07.2004р. за реєстровим номером 1341, вчиненого під впливом насильства відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06 листопада 2020 року.

Суддя: Л. Л. Гураль