Справа № 509/4868/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі їхньої матері ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, про вселення

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017р. позивач ОСОБА_3 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання з нею без шлюбу, визнання права власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, вселення у спірний будинок та не перешкоджання йому у користуванні будинком та земельною ділянкою.

Позивач декілька разів уточнював свої позовні вимоги після чого до участі у справі в якості відповідачів були залучені неповнолітні ОСОБА_5 ОСОБА_6 , а в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області.

За остаточною редакцією позовної заяви позивач просив суд встановити факт його сумісного проживання з відповідачкою ОСОБА_4 з 16.02.2011 року без шлюбу; визнати за ним право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 та 1/6 частини земельної ділянки, розташованої за тієї ж адресою тобто на 380 кв.м, а також вселити його добудинку АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не перешкоджати йому у користуванні вказаними об`єктами.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що в період його сумісного проживання з відповідачкою ОСОБА_4 10.04.2012р. були куплені земельна ділянка та будинок АДРЕСА_1 . Право власності по 1/3 частини були оформлені на відповідачку ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Оскільки відповідачка ОСОБА_4 отримала право власності на 1/3 частини будинку та земельної ділянки, то за фактом спільного сумісного проживання він,відповідно до ст. 74 СК Україн, має право на половину цієї частини будинку та земельної ділянки, тобто на 1/6 їх частин. Оскільки він набув права власності на 1/6 частини будинку та ділянки, то він має право бути вселений будинок і користуватися ним без будь яких перешкод.

Відповідач та законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_4 з позовними вимогами не погодилася та наголосила, що їй та їх донькам належала квартира АДРЕСА_2 . Право власності вони набули в порядку приватизації і позивач на цю квартиру права власності не набував. За гроші, які були отримані після продажу цієї квартири вона та її доньки купили спірний будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою і, таким чином, кожна з них набули право власності по 1/3 частини. Оскільки позивач не вкладав грошей у купівлю вказаної нерухомості, то він не набув права власності на частину будинку та ділянки, а тому у задоволенні вимог у визнанні права власності на 1/6 частину будинку і земельної ділянки, вселенні та не перешкоджання цими об`єктами нерухомості йому повинно бути відмовлено. Після звільнення з міст позбавлення вона дозволили позивачу, як батькові дітей, мешкати у належному їй будинку, однак через його пияцтво та неприпустиму поведінку вона була змушена звертатися за допомогою до поліції і припинила з ним взагалі будь які стосунки. За таких обставин вона просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Орган опіки та піклування щодо заявлених вимог надав письмову відповідь, що надання висновків з цих питань не входить до його компетенції, а тому просили суд прийняти рішення відповідно до законодавства.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі на підставі наданих доказів та з мотивів наголошених у позовної заяві та у судовому засіданні.

Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву та висловлених у судовому засіданні з огляду на представлені суду відповідачкою доказів.

Орган опіки та піклування про час розгляду справи був повідомлений у встановлений законодавством порядок однак представник до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за участю представників сторін на підставі наданих ними доказів.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що 26.04.2002р. між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений шлюб у період якого, 11.12.2002р., у них народилося двоє дочок - близнят ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 31.10.2006р. шлюб між позивачем та ОСОБА_4 був розірваний.

У 2004р. родині ОСОБА_3 була надана квартира АДРЕСА_2 .

Вказана квартира була приватизована і, в зв`язку з відмовою позивача від реалізації свого права на приватизацію, право власності на цю квартиру набули - відповідачка ОСОБА_4 та діти сторін. Факт набуття відповідачками прав власності в порядку приватизації підтверджено і не заперечується обома сторонами по справі.

Право власності відповідачів на квартиру підтверджено Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 , яке було 22.03.2006р. видане Одеською міською Радою,

Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку приватизації набули право власності по 1/3 частини цієї квартири кожна.

Як зазначив позивач у позовної заяві, вказану квартиру він залишив 03.03.2013р. тобто до її приватизації і розірвання 31.10.2006р. шлюбу. Вказане він підтвердив наданими ним довідками №19/23 від 05.02.2007р. та №302 від 06.02.2013р.

За приписами ст.ст. 1, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир де мешкають два і більше наймачів, право на яку мають особи, які постійно проживають в цих квартирах. При цьому, згідно ст.7 вказаного Закону за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Отже, позивач ОСОБА_3 на момент приватизації у цієї квартирі не проживав, бажання отримати частину квартири в порядку приватизації не виявив, а тому він не набув прав власності на цю квартиру або її частину.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю одного з подружжя є житло набуте під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, суд доходить до висновку, що право власності відповідачки ОСОБА_4 на 1/3 частину вказаної квартири є її особистою власністю до якою позивач ОСОБА_3 не має ніякого відношення також як і до інших 2/3 часток цієї квартири, які належать дітям колишнього подружжя ОСОБА_3 .

16.04.2010р. між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 повторно був укладений шлюб, який 16.06.2011р. був повторно розірваний.

10.04.2012р. відповідачка ОСОБА_4 та діти, за згодою ОСОБА_3 як законного представника дітей, продали належну їм квартиру АДРЕСА_2 , про що у цей день був укладений нотаріально посвідчений договір.

За виручені від продажу квартири всі три відповідачки 10.04.2012р. купили земельну ділянку та житловий будинок під АДРЕСА_1 . Вказане підтверджено нотаріально засвідченими договорами і не заперечується сторонами по справі.

Таким чином, відповідачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули права власності в по 1/3 частини кожна на вказаний будинок та земельну ділянку на якій він розташований.

Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 підтверджують і не заперечують, що вказаний будинок був придбаний відповідачками за гроші отримані від продажу належної їм квартири у м.Одеса.

Відповідно до ч. 2 ст 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

У той же час, за приписами 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За неодноразовими рішеннями Верховного Суду для визнання права власності на майно, яке придбане у період спільного сумісного проживання крім встановлення факту сумісного проживання суду потрібно визначитися за чиї кошти воно було придбане.

Так як сторони підтверджують, що позивач у купівлю спірного будинку із земельною ділянкою власних коштів не вкладав, то суд доходить до висновку, що ОСОБА_3 участі у придбанні спірного будинку не приймав, а тому у задоволенні його вимоги про визнання права власності на 1/6 частини будинку та земельної ділянки повинно бути відмовлено.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Позивач заявив вимогу про встановлення факту його сумісного проживання з відповідачкою ОСОБА_4 з 16.02.2011 року без шлюбу. При цьому по яку дату чи за який період потрібно встановити факт його сумісного проживання ОСОБА_3 не зазначив.

Суд позбавлений можливості виходити за межі заявлених вимог і не має права самостійно встановлювати дату початку та закінчення або період сумісного проживання.

Крім того, у матеріалах справи містяться висновки лікарень про лікування позивача від алкоголізму, заяви ОСОБА_4 до правоохоронних органів про надання їй допомоги через протиправну поведінку позивача, фотографії які підтверджують його аморальну поведінку та постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності в зв`язку з його поведінкою, що підтверджує твердження відповідачки про неможливість її сумісного проживання та перебування з позивачем у стосунках притаманних подружжю.

Все викладене у сукупності позбавляє суд можливості встановити факт сумісного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у певний період, а тому у задоволенні цієї вимоги повинно бути відмовлено.

Згідно ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підтвердження своєї участі у ремонті будинку по АДРЕСА_1 позивач надав суду копії накладних №УСЛ ОД-0002419, №УСЛ ОД-ООЗООІ від 11.05.15; № ОД-0363344 від 20.04.2015 р.; № УСЛ ОД-0006331 від 25.08.2015 р.; N2 УСЛ-0003601 від 06.05.2016р.; накладну №УСЛ ОД-0008872 від 26.09.16р., накладну №УСЛ ОД-0008872 від 28.09.2016 р.; касові чеки від 25.09.16 р.; накладну від 06.10.2016 р., а також квитанції з підписом позивача про сплату ним у 2016-2017 роках комунальних витрат.

За ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковим документом є - документ встановленої форми та змісту. Форма та зміст цих документів визначені у «Положенні про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)»,який затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21.01.2016р.. Оскільки надані позивачем не є розрахунковими документами (фіскальними чеками), то суд не може визнати їх належними доказами того, що позивач вкладав гроші у придбання будівельних матеріалів.

Відповідачкою ОСОБА_4 надані виписки з банку з яких вбачається, що гроші за будівельні матеріали, які вказані у деяких накладних були сплачені з її банківського рахунку за допомогою банківської картки, що ставить під сумнів вкладання належних позивачу коштів у їх придбання з метою ремонту спірного будинку.

Допитана у судовому засіданні 30.10.2010р. свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що її батько - позивач ОСОБА_3 дійсно зловживав спиртними напоями, був притягнутий до кримінальної відповідальності і відбував реальне покарання у вигляді позбавлення волі за скоєний ним злочин. Через брак коштів він відшкодував завдану потерпілому шкоду шляхом передачі йому у власність садового будинку та земельної ділянки під ним, які були придбані в період шлюбу з ОСОБА_4 ..

З позовної заяви про зменшення аліментів вбачається, що ОСОБА_3 у квітні 2017р. звернувся до Овідіопольського районного суду із заявою про зменшення аліментів, оскільки йому не вистачало пенсії на утримання самого себе і рішенням суду розмір аліментів йому був зменшений.

Ці пояснення свідка та зміст позовної заяви свідчать про відсутність у позивача коштів на ремонт будинку.

При розгляді справи позивачем не визначено, яку саме суму грошей було витрачено ним на придбання будівельних матеріалів для ремонту будинку. Також ним не ставилося питання про оцінку вартості 1/3 частини належної відповідачці ОСОБА_4 та його вкладу у збільшення вартості саме її частини, оскільки вимоги ч.1 ст. 62 та ч.1 ст. 74 СК України на майнові відносини позивача з дітьми не розповсюджуються .

Крім того, суд находить слушним твердження представника позивача, що позивач приймав участь у ремонті будинку з метою поліпшення умов життя своїх дітей, а тому, гроші, якщо вони дійсно витрачалися, витрачалися на дітей..

У п.4 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 04.10.1991 р. наголошено, що, якщо між позивачем та відповідачами не існувало передбаченої законодавством домовленості щодо будівництва будинку, то він не має права вимагати визнання права власності на будинок. За аналогією цього положення, слідкує, що оскільки між колишнім подружжям ОСОБА_3 не існувало передбаченої законодавством домовленості щодо його участі у купівлі будинкув якості покупця, то він не має права вимагати визнання права власності як на будинок в цілому так і на його частку.

Крім того, суд враховує, що 10.04.2012р. ОСОБА_3 був присутній при нотаріальному укладені договорів відчуження квартири та придбання будинку із земельною ділянкою, а тому йому нічого не заважало стати покупцем, якщо він дійсно вкладав у придбання спірних об`єктів нерухомості власні кошти.

З огляду на всі ці обставини у сукупності суд вважає, що позивач не довів, що вартість належного відповідачці 1/3 частини спірного будинку настільки суттєво збільшилася, що за ним потрібно визнати право власності на 1/6 частину будинку.

Так як позовні вимоги про вселення та не перешкоджання у користування частиною будинку та земельної ділянки є похідними від визнання права власності на них, то у задоволенні цих позовних вимог повинно бути відмовлено.

Таким чином суд доходить до висновку, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Оскільки відповідачкою ОСОБА_4 не надано документів на підтвердження понесення нею судових витрат, то суд питання щодо їх відшкодування не вирішував.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі їхньої матері ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, про вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко