ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 жовтня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1125/19

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційні провадження № 22-ц/4823/807/20, 22-ц/4823/1065/20.

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретарів Бивалькевич Т.В., Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2020 року та на додаткове рішення цього ж суду від 13 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та стягнення коштів,

місце постановлення рішення судом першої інстанції м. Прилуки,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 12.03.2020,

дата складання тексту додаткового рішення суду першої інстанції 13.07.2020,

У С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати особистою власністю позивача грошові кошти, а саме:

- 3730,00 доларів США, що знаходилися на депозитному рахунку № НОМЕР_1 відкритому в ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору №SAMDNWFD300 ВІД 30.01.2016;

- 41602,00 грн що були перераховані ОСОБА_1 з метою придбання житлового будинку та проведення в ньому ремонтних робіт у період з 29.04.2015 по 30.07.2016 з власної зарплатної картки військовослужбовця у ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 на зарплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_2 ;

- 68250,00 грн, що були перераховані ОСОБА_1 у період з 29.04.2015 по 30.07.2016 з власної зарплатної картки у АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_4 на зарплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 яка належить ОСОБА_2 ;

- та стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3730,00 доларів США, що еквівалентно 100635,40 грн (по курсу НБУ станом на 27.03.2019) та 109852,00 грн;

- стягнути судові витрати,

Свої вимоги обґрунтував тим, що вказані кошти є його особистою приватною власністю. Частина коштів - 3730,00 доларів США були зняті відповідачкою з депозиту, який він фактично відкрив до реєстрації шлюбу. Інші гроші також є його власністю. Він мав намір використати ці кошти на придбання та ремонт частини домоволодіння, проте відповідачка використала кошти на власний розсуд.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 грошові кошти, а саме 3730 доларів США, що знаходилися на депозитному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору № SAMDNWFD300 від 30 січня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3730 доларів США, що еквівалентно 100 635,4 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2020,68 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 пропорційно до задоволених вимог на користь ОСОБА_1 2736 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на рішення суду від 06 березня 2020 року ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання особистою власністю позивача грошових коштів в сумі 109852,00 грн і їх стягнення з ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги

Рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим і таким, що не відповідає обставинам справи.

Скаржник вказує, що добровільність перерахувань коштів із своїх банківських карток в період з 29.04.2015 по 19.12.2015 до укладення шлюбу ним не оспорюється. Проте, судом не взято до уваги та не надано оцінку доводам, що дані перерахування здійснювалися з метою придбання житлового будинку та проведення в ньому ремонтних робіт, що фактично і було доведено в судовому засіданні.

Судом не взято до уваги копії виписки про рух коштів на банківській картці, відповідно до якої відповідачка неодноразово карткою розраховувалася в будівельних магазинах та магазинах побутової техніки за придбання товарів, що свідчить про здійснення будівельних робіт у будинку та його побутове облаштування.

Судом поверхово відображені покази свідка ОСОБА_3 , які фактично підтверджують неправомірність дій відповідачки по переоформленню у власність своєї матері будинку, який купувався за кошти позивача та у облаштування і благоустрій якого позивач вкладав кошти.

Вся заробітна плата та грошове забезпечення, яке отримувалося позивачем, є його особистою власністю та витрачене відповідачем не на користь сім`ї, привласнені відповідачкою без будь-яких на те правових підстав.

Судом не взято до уваги висновки постанови Верховного Суду України від 25.10.2017 у справі №3-905гс17, постанови Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №154/948/16.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 13 липня 2020 року ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким судові витрати стягнути в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що відповідно до ст.29 Правил адвокатської етики, адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено договором або визначений законом. В договорі про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і таке інше) та може бути визначений їх обсяг. Якщо необхідність несення фактичних витрат певних додаткових видів або збільшення їх орієнтовного обсягу, визначеного раніше, з`ясувалася після укладення договору, адвокат повинен негайно повідомити про це клієнта та отримати його згоду на погашення необумовлених раніше видатків.

Пунктом 3.2 Договору про надання правової допомоги №14/19 від 27.03.2019 передбачено, що крім послуг зазначених в п.3.1 даного Договору, клієнт додатково компенсує адвокату його витрати пов`язані з явкою в судові засідання, поштові послуги, витрати на копіювання письмових доказів та інші фактичні витрати, пов`язані з наданням правової допомоги клієнту.

Відповідні витрати були підтверджені належними, допустимими доказами. Адвокат і позивач були присутніми в судових засіданнях: 22.07.2019, 16.08.2019, 18.10.2019, 22.11.2019, 06.03.2020. При цьому позивачу та адвокату було необхідно діставатися до суду з м.Чернігова на транспортному засобі, який належить адвокату Прокоф`єву Б.І., що підтверджено матеріалами справи.

Судом не враховано приписи ст.138 ЦПК України.

Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 щодо можливості стягнення витрат, пов`язаних з явкою до суду.

Відповідачка своїм правом на подачу відзиву не скористалася.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 грошових кошті, а саме 3730 доларів США, що еквівалентно 100 635 грн 40 коп., та їх стягнення з ОСОБА_2 , не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Судове рішення від 06.03.2020 в частині, що оскаржується, вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.

Відмовляючи у стягненні грошових коштів, перерахованих з 29.04.2015 по 19.12.2015, суд першої інстанції виходив з того, що особисті грошові кошти, які позивач перераховував відповідачці із своїх банківських карток до укладення шлюбу, не підлягають стягненню з відповідача, оскільки такі перерахування носили добровільний характер, а відносини між сторонами не носили характеру сімейних, як і не доведено, що після укладення шлюбу 19 грудня 2015 року, кошти, що перераховував позивач своїй дружині були використані відповідачем для особистих потреб, а не для потреб родини.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частинах 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2015, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.12 т.1).

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.01.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.13 т.1). В апеляційному порядку не оскаржувалося.

Як на підставу задоволення своїх вимог в оскаржувані частині, ОСОБА_1 посилається на те, що ним, з метою придбання житлового будинку та проведення в ньому ремонтних робіт, в період з 29 квітня 2015 року по 30 липня 2016 року були перераховані в власної зарплатної картки військовослужбовця ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 на зарплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , яка належить відповідачу, грошові кошти на загальну суму 41602,00 грн, та з власної зарплатної картки АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_4 на зарплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , яка належить відповідачу, грошові кошти на загальну суму 68250,00 грн, а всього на загальну суму 109852,00, проте остання витратила кошти на власні цілі, а не для придбання житла.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна, позивач посилався на статтю 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

В постанові Верховного Суду від 27.05.2020 при розгляді справи № 642/1257/17 зроблені наступні висновки: «Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань».

Як слідує з встановлених судом обставин справи сторони почали зустрічатися з 2014 року. Вказане сторони не заперечували, що слідує з пояснень позивача та протоколу допиту ОСОБА_2 від 10.02.2018 (а.с.82 т.1).

Позивач зазначав, що до укладення шлюбу, починаючи з 29.04.2015, ним перераховано відповідачці власних коштів - 48200 грн з картки Ощадбанку та 25402 грн з картки Приватбанку, разом 73602 грн. В період шлюбу позивач перерахував відповідачці власних коштів - 20050 грн з картки Ощадбанку та 16200 грн з картки Приватбанку, разом 36250 грн. Останній переказ відбувся 30.07.2016.

Мета перерахування цих грошей, як стверджує позивач, придбання житла - частини житлового будинку АДРЕСА_1 та проведення в ньому ремонтних робіт. Дана частина будинку належала колишній свекрусі відповідачки ОСОБА_3 .

З повідомлення приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В. від 28.11.2017 (а.с.60 т.1) слідує, що 25.02.2016 нотаріусом посвідчений підпис гр. ОСОБА_1 на заяві про його згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 за ціну та умовах йому відомих.

З огляду на вказаний доказ, підстав для проведення ремонтних робіт до часу припинення права власності ОСОБА_3 у вказаному будинку не було. Позивач добровільно регулярно до реєстрації шлюбу перераховував відповідачці кошти без зазначення мети їх використання. Вказане спростовує доводи позивача щодо безпідставності отримання грошей відповідачкою.

З договору купівлі - продажу житлового будинку від 07.11.2016 вбачається, що ОСОБА_4 купила у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 за 73752 грн (а.с.63 т.1).

Як вказувалося вище, суд першої інстанції стягнув з відповідачки на користь позивача 3730 доларів США, що еквівалентно 100635,4 грн, які, за позицією позивача, були використані на придбання зазначеного вище будинку.

Твердження позивача щодо купівлі будинку за більшу ціну з посиланням на показання свідків не можуть бути взяті до уваги з огляду їх недопустимість за ч.2 ст.78 ЦПК України.

19.12.2015 сторони зареєстрували шлюб.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Позивачем не доведено, що кошти, які відповідач отримувала від позивача в період шлюбу були використані не в інтересах сім`ї.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на купівлю ОСОБА_2 будівельних матеріалів в цей період є безґрунтовними, оскільки ці закупівлі не свідчать про те, що придбані матеріали були використані на ремонт будинку матері.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності колегія суддів виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті нею без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, правильно застосував норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову в оскаржуваній частині та з цих підстав правильно відмовив у позові.

Щодо оскарження додаткового рішення, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову, складність справи, значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2736 грн, виходив з того, що стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5700 грн підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи ту обставину, що рішення суду від 06.03.2020 є законним і обґрунтованим і таким,що підлягає залишенню без змін, апеляційний суд не вбачає підстав для достягнення на користь ОСОБА_1 2964 грн витрат на правничу допомогу в зазначеній частині.

Верховний Суд в своїй постанові від 19.11.2018 при розгляді справи № 325/569/17 вказав, що «витрати, які позивач кваліфікує як витрати, пов`язані з переїздом адвоката до іншого населеного пункту, не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що унеможливлює їх відшкодування в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом. З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що компенсація витрат на придбання палива для особистого транспорту адвоката не передбачена».

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18, не заслуговує на увагу, оскільки спір у тій розглянуто адміністративним судом за правилаи КАСУ, що при розгляді справ цивільної юрисдикції не застосовується.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у стягненні витрат, пов`язаних із явкою адвоката до суду. Підстав для скасування додаткового рішення апеляційний суд не вбачає.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційних скаргах обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для їх задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2020 року та на додаткове рішення цього ж суду від 13 липня 2020 року- залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 липня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І. О. Боброва

Н. В. Висоцька

О. Є. Мамонова

Повний текст постанови складений 30.10.2020.