Справа № 152/20/19
Провадження № 22-ц/801/1804/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 рокуСправа № 152/20/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року та на додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року, постановлені в складі судді Войнаровського І.В., в залі суду,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 04 вересня 2001 року до 31 березня 2018 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року.

За час спільного проживання сторони придбали значну частину нерухомого та рухомого майна, питання щодо поділу якого сторонами не вирішено, також виникли кредитні зобов`язання, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просила виділити у її власність:

- 1/2 частки приміщень у житловому будинку літ. «А» та у прибудові літ. «А1» і господарських будівлях, розташованих по АДРЕСА_1 , за варіантом №1 висновку експертизи, а саме: приміщень у житловому будинку літ. «А»: 1-1 коридор площею 4,93 кв.м., 1-2 житлову кімнату площею 10,08 кв.м.; 1-3 житлову кімнату площею 7,7 кв.м; 1-4 житлову кімнату площею 7,1 кв.м., а всього в житловому будинку площею 29,81 кв.м.; приміщень у прибудові літ. «А1»: 1-3 кухню площею 16,38 кв.м. Разом по будинку приміщень загальною площею 46,19 кв.м., в тому числі житловою площею 24,88 кв.м.; 59/100 частини сараю літ. «Б»;

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0873 га розташованої під житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , за варіантом №1 висновку експертизи, а саме: земельної ділянки загальною площею 0,04365 га, у тому числі, 0,04300 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,00065 га земельної ділянки для спільного сумісного користування;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину витрат по спірних кредитних грошових зобов`язаннях в сумі 14102,71 грн., а також стягнути судові витрати у справі.

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у зв`язку з розірванням шлюбу, спільне проживання з відповідачкою стало неможливим і ними не досягнуто згоди на поділ рухомого майна належного подружжю, а щодо поділу нерухомого майна в Шаргородському районному суді наявний позов, тому він вимушений звернутись до суду для вирішення спору про поділ рухомого майна, при цьому у позові наведено перелік майна та варіант його поділу між сторонами.

Зазначені вище позовні заяви об`єднано в одне провадження.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Виділено ОСОБА_1 у власність:

- 1/2 частки приміщень у житловому будинку літ. «А» та у прибудові літ. «А1» і господарських будівлях, розташованих по АДРЕСА_1 , а саме: приміщень у житловому будинку літ. «А»: 1-1 коридор площею 4,93 кв.м. вартістю 6004,00 грн.; 1-2 житлову кімнату площею 10,08 кв.м. вартістю 12275,00 грн.; 1-3 житлову кімнату площею 7,7 кв.м. вартістю 9377,00 грн.; 1-4 житлову кімнату площею 7,1 кв.м. вартістю 8646,00 грн., а всього в житловому будинку площею 29,81 кв.м. вартістю 36302,00 грн.; приміщень у прибудові літ. «А1»: 1-3 кухню площею 16,38 кв.м. вартістю 34252,00 грн. Разом по будинку приміщень загальною площею 46,19 кв.м., в тому числі житловою площею 24,88 кв.м.; 59/100 частини сараю літ. «Б» вартістю 17849,00 грн.

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0873 га розташованої під житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а саме: земельної ділянки загальною площею 0,04365 га, у тому числі, 0,04300 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,00065 га земельної ділянки для спільного сумісного користування, розташованої по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину витрат по спірних кредитних грошових зобов`язаннях в сумі 14102,71 грн., тобто 7 051,35 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_2 :

-ліжко двоспальне, темно коричневого кольору, придбане в 2006 році;

-м`який меблевий куток (диван 2x1,5м, 2 крісла, темно коричневого кольору), придбаний у 2009 році;

-стілець офісний, чорного кольору, придбаний у 2014 році;

-шафи 2 шт., (полірована поверхня, темно-коричневого кольору), придбані у 2002 році та у 2006 році, виробництва Україна;

-крісла 2 шт., (темно-коричневого кольору з малюнком), придбані у 2006 році;

-столик письмовий, придбаний у 2005 році;

-DVD плеєр LG;

-стіл кухонний 1 шт., придбаний у 2004 році;

-дриль ударний, мод.ДЕУ-1000, 2016 року;

-бензопилу «Kraisman», придбану в 2017 році;

-болгарку, мод.Є-21-12Б, 2016 року;

-сівалку ручну, виробник ТОВ «Юга-Сервіс»;

-тачку садову;

-велосипед «Мустанг», придбаний у 2012 році;

-електричний перфоратор «Bort» Germany, придбаний у 2008 році;

-машинку для стрижки «Scarlett придбану в 2008 році;

-електролобзик, ПЛЕ-65, придбаний у 2014 році.

Виділено у власність ОСОБА_1 :

-меблеву стінку для дитячої кімнати (салатового кольору, 2шафи+тумбочка, куткові полички, виробництва Україна), придбану в 2010 році;

-набір меблів для спальні (2-хспальне ліжко з матрацом, 2 приліжкові тумбочки, комод, тумбочка з дзеркалом), придбані у 2006 році;

-шафу з 2-ма висувними ящиками, білого кольору, придбану в 2016 році;

-диван (розкладний, зеленого кольору), придбаний у 2002 році;

-килим, розміром 2 x 1,5 м, придбаний к 2017 році;

-люстри 3 шт. (2шт.- 2-х рожкові, 1 шт.- 3-х рожкова);

-стіл письмовий, придбаний у2017 році;

-меблеву стінку кухонну (світлого кольору), придбану у 2006 році;

-стільчик м`який 2 шт;

-мікрохвильову піч «Saturn», придбану в 2010 році;

-стіл кухонний 1 шт., придбаний у 2004 році;

-праску «Vinoleks», придбану в 2016 році;

-балон газовий 1 шт.;

Залишено у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-телевізор LG, придбаний в 2002 році;

-супутникову антену, придбану в 2008 році;

-тюнер;

-холодильник VEKO, придбаний в 2011 році;

-мультиварку, придбану в 2017 році;

-млинок, «Елікор-1», 2010 року випуску.

07 серпня 2020 року Шаргородським районним судом Вінницької області ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя щодо розподілу судових витрат понесених сторонами.

Вказаним додатковим рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 28 744,2 (двадцять вісім тисяч сімсот сорок чотири) грн. 20 копійок.

Також, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 8384,2 (вісім тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 20 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом в частині поділу нерухомого майна суд першої інстанції, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №2395/2396/2397/2423/19-21, виходив з того, що сторони погодились на виділ в натурі приміщень спірного житлового будинку та господарських будівель, відповідно до варіанту 1 додатку 1 експертизи, а також узгодили поділ спірної земельної ділянки за варіантом 1 додатку 4, зазначеної вище експертизи.

Задовольняючи позовні вимоги щодо поділу кредитних коштів в сумі 14102,71 грн., шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 051,35 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказані витрати підтверджені належними та допустимими доказами.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з наявності між сторонами згоди щодо поділу такого майна.

Визнаючи ідеальні частки подружжя на майно, що є предметом зустрічного позову, а саме: телевізор LG, супутникову антену, тюнер, холодильник VEKO, мультиварку та млинок, «Елікор-1», без його реального поділу і залишаючи його у спільній частковій власності подружжя, місцевий суд виходив з відсутності обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а також з того, що такі речі є неподільними і не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, зокрема, витрат, понесених ними на отримання професійної правничої допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тощо. При цьому, зменшивши судові витрати на правову допомогу понесені ОСОБА_1 , суд виходив з того, що з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині поділу витрат по кредитним договорам, розподілу витрат на правничу допомогу та в частині поділу майна, залишеного у спільній частковій власності, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм закону. В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, не прийняв до уваги, що поведінка ОСОБА_2 спонукала ОСОБА_1 нести зайві витрати, пов`язані з вирішенням їх спору у судовому порядку.

Також скаржник зазначила, що суд першої інстанції невірно вирахував 1/2 частини витрат по кредитних грошових зобов`язаннях, неправильно здійснив поділ майна, що підлягало поділу між сторонами.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 23.07.2020 та додаткове рішення від 07.08.2020 скасувати в частині стягнення з відповідача на її користь понесених нею судових витрат, а також витрат, стягнутих з неї на користь відповідача, стягнення витрат по спірним кредитним договорам, а також в частині поділу майна, зокрема залишеного рішенням суду першої інстанції у спільній частковій власності.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, у якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом встановлено, що в період з 04 вересня 2001 року до 31 березня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 31 травня 2018 року.

Також, встановлено, що за час спільного проживання сторони набули у власність нерухоме майно, зокрема житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , та рухоме майно, перелік якого наведений і питання щодо поділу якого сторонами не вирішено, а також виникнення кредитних зобов`язань.

Сторонами не оспорюються обставини щодо набуття рухомого та нерухомого майна, а також те, що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження цих обставин судом досліджено наявні в матеріалах справи докази.

Також, судом досліджено висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №2395/2396/2397/2423/19-21, згідно якої сторони погодились на виділ в натурі приміщень житлового будинку, господарських будівель, які входять до складу домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту 1 додатку 1 експертизи (т. 2, а.с. 22).

Щодо поділу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , площею 0,0873 га, пропорційно часткам співвласників у праві власності, сторони дійшли згоди на поділ за варіантом 1 додатку 4, зазначеної вище експертизи (т. 2, а.с. 25).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, законом встановлено презумпцію належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю в разі його придбання в період шлюбу, а відтак той з подружжя, хто вимагає визнати майно особистою приватною власністю, має цю презумпцію спростувати шляхом подання належних і допустимих доказів наявності обставин, що передбачені статтею 57 СК України, зокрема, що майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 2 статті 61 СК України встановлено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому і речі, придбані за рахунок таких доходів, також набувають статусу об`єктів спільної сумісної власності, а не є особистою приватною власністю кожного із них.

З урахуванням встановлених у справі обставин та наведених норм права, судом першої інстанції зроблено висновок про поділ нерухомого майна подружжя, в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, тоді як згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно в цій частині законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не є предметом перевірки.

Також, суд першої інстанції розглядаючи спір між сторонами, здійснив поділ належного подружжю рухомого майна відповідно до списку з визначенням його орієнтованої вартості, наданого позивачем за зустрічним позовом та не оспорюваного відповідачем, і здійснивши поділ майна місцевий суд виділив у власність ОСОБА_1 майно на загальну суму 12 600 грн., а у власність ОСОБА_2 на суму 15 500 грн.

Фактично проведений судом реальний поділ рухомого майна сторонами не оскаржується і суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для внесення змін у такий поділ.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції поділивши майно подружжя, залишив у спільній частковій власності сторін наступне майно: телевізор LG, придбаний у 2002 році; супутникову антену, придбану у 2008 році; тюнер; холодильник VEKO, придбаний у 2011 році; мультиварку, придбану у 2017 році; млинок «Елікор-1», 2010 року випуску.

Залишаючи вказане майно у спільній частковій власності сторін, суд першої інстанції виходив з підстав неможливості його реального поділу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції про залишення вказаних вище речей у спільній частковій власності сторін та вважає, що таке майно підлягає поділу, оскільки речі, вказані вище самі по собі є неподільними, однак враховуючи їх кількість, вартість, цільове призначення, а також те, що їх подальше спільне використання сторонами фактично є неможливим, оскільки буде призводити до певних труднощів та виникнення конфліктних ситуацій між сторонами.

Так, з наданого позивачем за зустрічним позовом розрахунку вбачається, що сума нерозділеного майна складає 9 100 грн., з яких: телевізор LG, придбаний у 2002 році коштує 1 200 грн.; супутникова антена, придбана у 2008 році 1 500 грн.; тюнер 500 грн.; холодильник VEKO, придбаний у 2011 році 3 600 грн.; мультиварка, придбана у 2017 році 800 грн.; млинок «Елікор-1», 2010 року випуску 1 500 грн.

З посиланням на необхідність залишення певного майна у користуванні ОСОБА_1 , остання у апеляційній скарзі просить виділити їй у власність: телевізор LG, супутникову антену, тюнер; мультиварку, млинок «Елікор-1».

Судова колегія з урахуванням кількості та вартості майна виділеного у власність сторін, а також враховуючи кількість, вартість та цільове призначення неподіленого між сторонами майна, і неможливість його подальшого спільного використання сторонами, вважає за необхідне виділити у власність ОСОБА_1 телевізор LG, який коштує 1 200 грн.; супутникову антену, вартістю 1 500 грн.; тюнер, вартістю 500 грн.; мультиварку, вартістю 800 грн. та млинок «Елікор-1», вартістю 1 500 грн., а ОСОБА_2 виділити холодильник VEKO, вартістю 3 600 грн., в результаті чого такий поділ відповідатиме принципам справедливості та розумності при здійсненні поділу майна подружжя.

Відтак, доводи апеляційної скарги в частині поділу майна, яке залишено судом першої інстанції у спільній частковій власності підлягають задоволенню.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невірного поділу місцевим судом витрат по спірних кредитних зобов`язаннях.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення видно, що судом встановлено факт існування кредитних зобов`язань у подружжя на загальну суму 28 205,42 грн., однак стягнуто із відповідача за первісним позовом лише ј частину від вказаної суми, що становить 7 051, 35 грн.

Зазначене не відповідає принципам справедливого поділу.

З огляду на те, що наявність кредитної заборгованості в розмірі 28 205,42 грн. не спростована відповідачем за первісним позовом, як і не спростовано набуття позивачем такої заборгованості під час перебування у шлюбі та використання отриманих кредитних коштів в інтересах сім`ї з урахуванням потреб малолітніх дітей, колегія суддів вважає, що поділу підлягає вся сума кредитної заборгованості і до стягнення з відповідача належить сума в розмірі 14 102,71 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат за надання йому правничої допомоги при розгляді справи, то вказані доводи не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надано витяг з договору про надання правничої допомоги від 19 лютого 2019 року, квитанцію №06 від 18 лютого 2019 року та квитанцію №6 від 10 березня 2020 року про сплату гонорару адвокату, в загальному розмірі 8000 грн. Також ОСОБА_2 сплатив судовий збір в сумі 768, 40 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що понесені ОСОБА_2 витрати в розмірі 8 000 грн. є доведеними та співмірними із наданою йому правовою допомоги і підлягають стягненню з ОСОБА_1 , як і вірно поділив витрати зі сплати ОСОБА_2 судового збору в сумі 768, 40 грн., поклавши обов`язок щодо їх сплати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 384,2 грн., з кожного.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про зменшення стягнення до розміру 15 000 грн. витрат понесених ОСОБА_1 за надану їй правничу допомогу, оскільки з урахуванням вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Однак, як вбачається з матеріалів даної справи, ОСОБА_2 клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених ОСОБА_1 , не заявляв, матеріали справи такого клопотання не містять та надані докази на понесення останньою таких витрат не спростовано.

В свою чергу, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надала суду рахунок №1438 від 01 квітня 2019 року на суму 12 089 грн. та квитанцію про оплату виконання вказаної експертизи від 28 травня 2019 року на зазначену суму (т. 1 а.с. 54-55), квитанцію до прибуткового касового ордера серія 02 БР 448092 на суму 24 000 грн. за правову допомогу (т.2 а.с. 83), розрахунок на вказану суму за надання правової допомоги адвокатом Кострицею В.С. від 14 січня 2020 року (т. 2 а.с. 85-86), квитанцію адвоката до прибуткового касового ордера №114 від 27 липня 2020 року за надання правової допомоги на суму 5 000 грн., додатковий розрахунок витрат за надання правової допомоги на суму 5 000 грн. Крім цього, ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1 271 грн.

Враховуючи, що висновки суду в цій частині вимогам законності не відповідають, оскільки зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката можливе лише за клопотанням іншої сторони, яке в даному випадку відсутнє, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, а відтак з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею судові витрати на правничу допомогу в сумі 29 000 грн.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року слід змінити в частині поділу спірних кредитних грошових зобов`язань та поділу належного подружжю рухомого майна, залишеного судом першої інстанції у спільній частковій власності, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Також зміні підлягає додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених нею судових витрат за надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, за виключенням вимог останньої про відмову у стягненні з неї на користь відповідача судових витрат в розмірі 8 000 грн., що в пропорційному співвідношенні складає 73,47 %, /розрахунок: 30 151,35 грн. (7 051,35 грн. + 14 000 грн. + 9 100 грн.) 8 000 грн. = 22 151,35 грн. * 100 : 30 151,35 грн./

Відтак, пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 248,18 грн. /розрахунок: 3 060 грн. * 73,47 % = 2 248,18 грн./

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року в частині поділу кредитних грошових зобов`язань та в частині поділу спільного майна подружжя, залишеного у спільній частковій власності, змінити та викласти рішення у цій частині в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину витрат у спірних кредитних грошових зобов`язаннях в розмірі 14 102,71 грн.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності ОСОБА_2 на холодильник VEKO, вартістю 3600 грн..

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності ОСОБА_1 на телевізор LG, вартістю 1 200 грн.; супутникову антену, вартістю 1 500 грн.; тюнер вартістю 500 грн.; мультиварку, вартістю 800 грн.; млинок, «Елікор-1», вартістю 1 500 грн.

В іншій частині рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 липня 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року в частині вирішення вимоги ОСОБА_1 про стягнення понесених нею судових витрат за надання правничої допомоги змінити та викласти рішення у цій частині в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правничу допомогу в розмірі 29 000 грн.

В іншій частині додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 248,18 грн. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: Ю. Б. Войтко

С. Г. Копаничук