Справа № 212/6434/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Пустовіт О.Г., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної О.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривий Ріг, в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року представник позивача ОСОБА_2, в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач в період часу з 08.10.1980 року по 20.11.1992 року працював в підземних умовах на шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», яке згодом перетворене у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником прав та обов`язків якого являється відповідач.

Вказав, що під час виконання трудових обов`язків у вказаний період часу, позивач виконував роботи, що характеризувались важкою фізичною працею, а також в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів таких, як пил, шум, вібрація. Дані шкідливі чинники призвели до виникнення у позивача хронічних професійних захворювань, а саме: «хронічна дискогенна попереко-крижова полірадикулопатія з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом», «двосторонній кохлеарний неврит з легким зниженням слуху, туговухість 1 ст.».

Вказав, що ушкодження здоров`я позивача призвело до втрати професійної працездатності. Так, за наслідками первинного огляду лікарсько-трудовою експертною комісією 27.11.1992 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60% та визначено ІІІ групу інвалідності. За результатами повторного огляду лікарсько-трудовою комісією 11.11.1993 року позивачу визначено 80% втрати професійної працездатності та встановлено ІІ групу інвалідності.

За результатами неодноразових повторних оглядів лікарсько-трудовими експертними комісіями 15.11.1995, 11.12.1996, 05.11.1997, 24.11.1998, 17.12.1999 років позивачу визначалась втрата професійної працездатності в ступені 65 % та встановлювалась ІІ група інвалідності, встановлювалась потреба в оздоровленні в профілакторії, в забезпеченні санаторно-курортним лікуванням та забезпеченні медикаментами.

05.12.2001 року за результатами чергового переогляду лікарсько-трудовою експертною комісією позивачу встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 65 % та визначено ІІ групу інвалідності, встановлена безстрокова потреба у забезпеченні санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням.

Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в суттєвому порушенні функцій організму, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, наслідки професійних захворювань призводять до необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних і нешкідливих умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача. Розмір грошового відшкодування завданої шкоди позивач оцінив у сумі 377 840 грн.

03 вересня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами.

Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 27.11.1992 року. Тобто зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу в редакції 1963 року, яка станом на березень 1992 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.

Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась.

Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що позивач в період часу з 16.06.1969 року по 10.05.1971 року працював помічником бурильника та бурильником шахти «ім. 50 річчя газети «Правда» РУ ім. К.Лібнехта треста «Ленінруда», з 23.06.1973 року по 01.12.1974 року позивач працював бурильником на шахті «Родіна» РУ ім. К.Лібнехта треста «Ленінруда». З 15.06.1976 по 31.08.1976 року позивач працював підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», з 26.07.1977 року по 31.08.1977 року позивач працював підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», з 09.06.1978 року по 03.09.1978 року позивач працював підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», з 07.06.1979 року по 16.09.1979 року позивач працював підземним бурильником шпурів на шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», з 08.10.1980р. по 03.08.1981р. позивач працював на посаді підземного в.о. заступника начальника дільниці №8 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 03.08.1981р. по 26.11.1982р. - на посаді підземного заступника начальника дільниця №8 (з 05.11.1982р. - дільниці №9) шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 26.11.1982р. по 03.05.1983р. - на посаді підземного в.о. начальника дільниці №9 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 03.05.1983р. по 14.11.1983р. - на посаді підземного гірничого майстра шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 10.04.1984р. по 11.03.1985р. - на посаді підземного бурильника шпурів шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 11.03.1985р. по 26.09.1986р. -на посаді підземного прохідника шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 26.09.1986р. по 11.08.1987р. - на посаді заступника начальника дільниці №12 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»;

з 11.08.1987р. по 01.10.1987р. - на посаді начальника дільниці №2 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 01.10.1987р. по 01.04.1989р. - на посаді підземного гірничого майстра дільниці №8 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 01.04.1989р. по 28.07.1989р. - на посаді в.о. підземного начальника дільниці №8 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 28.07.1989р. по 01.02.1990р. - на посаді підземного гірничого майстра ільниці №8 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда»; з 01.02.1990р. по 20.11.1992р. - на посаді підземного прохідника дільниці №3 шахти «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда».

Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються відомостями внесеними до трудової книжки позивача.

Згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 24.04.1973 р. на базі треста «Ленінруда» створене промислове об`єднання з підземного видобутку залізних руд «Кривбасруда». Відповідно до наказу Мінпромполітики України від 29.07.1998 р. за №263 державне виробниче підприємство «Кривбасруда» перейменовано в Криворізький державний залізорудний комбінат. Згідно з наказами Мінпромполітики України від 12.07.1999 р. за №248 і державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 31.12.1999 р., Криворізький державний залізорудний комбінат перетворено в дочірнє підприємство. На підставі спільного наказу Держкомполітики України і Фонду держмайна України від 19.02.2001 р. за №66/245 і наказу ДАК «Укррудпром» від 30.07.2001 р. за №290 Криворізький державний залізорудний комбінат реорганізований у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Згідно з наказом по комбінату №326, керуючись Законом України «Про акціонерні товариства» та постановою загальних зборів акціонерів комбінату (від 30.03.2011 р.) ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» перейменовано в публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

Отже, суд приходить до висновку, що в період часу з 16.06.1969 року по 20.11.1992 року позивач виконував роботи в підземних умовах, перебуваючи в трудових відносинах виключно з юридичними особами, правонаступником яких являється відповідач.

Під час роботи в підземних умовах позивач підпадав під шкідливу дію виробничих факторів: пилу, шуму, вібрації та фізичного перенавантаження, внаслідок яких позивачем отримано два професійні захворювання: «хронічна дискогенна попереко-крижова полірадикулопатія з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом», «двосторонній кохлеарний неврит з легким зниженням слуху, туговухість 1 ст.», що підтверджується повідомленням № 01 про хронічне професійне захворювання від 10.11.1992 року.

11.11.1992 року внаслідок ушкодження здоров`я позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою комісією (надалі - ЛТЕК), за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% та встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійних захворювань, визначена потребу в забезпеченні санаторно-курортного лікування, що підтверджується випискою із акту огляду у ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» ВТЕ-29 №012495.

11.11.1993 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 80% внаслідок професійних захворювань, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», серії 2-18 АБ №057604.

За результатами неодноразових повторних оглядів лікарсько-трудовими експертними комісіями 15.11.1995, 11.12.1996, 05.11.1997, 24.11.1998, 17.12.1999 років внаслідок професійних захворювань позивачу визначалась втрата професійної працездатності в ступені 65 % та встановлювалась ІІ група інвалідності, встановлювалась потреба в оздоровленні в профілакторії, в забезпеченні санаторно-курортним лікуванням та забезпеченні медикаментами, що підтверджується виписками з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» виданих на ім`я позивача.

05.12.2001 року за результатами чергового переогляду лікарсько-трудовою експертною комісією позивачу внаслідок професійних захворювань встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 65%, визначено ІІІ групу інвалідності, встановлена потреба у забезпеченні санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» № 254324.

Згідно наявної в матеріалах справи медичної документації позивача, останній неодноразово проходив курси лікування професійних захворювань. При госпіталізації до медичних закладів знаходили своє підтвердження скарги позивача на больові відчуття, порушення функцій опорно-рухового апарату, інші негативні наслідки захворювань. Однак, курси лікування не надають належного терапевтичного ефекту, стан здоров`я суттєво не покращується.

Частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Згідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 27.11.1992 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» (надалі-Закон), який набрав чинності 24.11.1992 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.

Згідно вимог статті 17 вказаного Закону власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. З цією метою власник забезпечує функціонування системи управління охороною праці, для чого, в тому числі, здійснює постійний контроль за додержанням працівниками технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог щодо охорони праці.

Статтею 4 зазначеного Закону визначено, що одним з основних принципів, на яких базується державна політика в галузі охорони праці, є пріоритет життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають у перенесенні фізичного болю, в суттєвому порушенні функцій організму, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування.

Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача з 43 річного віку у зв`язку із професійними захворюваннями, які призвели до втрати позивачем працездатності в ступені 80% - у 1993 році, а також безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 65 % - за наслідками повторного переогляду ЛТЕК у 2001 році, погіршення функцій організму, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода.

Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок професійних захворювань, що об`єктивно призвело до моральних страждань.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, період роботи в шкідливих умовах виключно на підприємстві відповідача, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 170 000 (сто сімдесят тис.) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариство «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 170 000 (сто сімдесят тис.) грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариство «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 1700 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", , юридична адреса: 50029, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева, 1А.

Рішення складено та підписано 27 жовтня 2020 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт