Ухвала

29 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 291/483/18

провадження № 61-15152ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 червня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова група» «ТАС» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - АТ «СГ «ТАС»). Уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 71 005,32 грн страхового відшкодування за страховим випадком від 15 серпня 2015 року та 6 400 грн - судових витрат пов`язані з оплатою ним правової допомоги.

Посилався на такі обставини. 15 серпня 2015 року на автодорозі «с. Верхівня - с. Бистріївка» Ружинського району Житомирської області ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив з`їзд автомобіля у кювет, що призвело до перекидання транспортного засобу, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, з якими госпіталізований до Ружинської центральної лікарні. Зазначені обставини підтверджуються постановою слідчого Слідчого відділу Ружинського районного відділу Міністерства внутрішніх справ України в Житомирської області лейтенанта міліції Ткачука І. В. від 02 вересня 2015 року про закриття кримінального провадження № 0000262. 16 серпня 2015 року позивача переведено до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги (далі - КМКЛШД). За час стаціонарного лікування у КМКЛШД у період з 16 серпня 2015 року до 04 вересня 2015 року позивача прооперовано, видалена гостра субдуральна гематома головного мозку, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 04 вересня 2015 року № 215760. 07 грудня 2015 року відповідно до висновку медико-соціальної комісії (МСЕК) йому встановлено ІІ групу інвалідності строком до 01 січня 2017 року, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 07 грудня 2015 року Серії АВ № 0445156. При повторному переогляді позивача МСЕК 18 січня 2017 року йому продовжено інвалідність ІІІ групи строком до 01 січня 2018 року. Лікування позивача від наслідків отриманих трав відбувається і до тепер. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу мари «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована полісом від 12 грудня 2014 року АІ № 2071718 у АТ «СГ «ТАС», яке виходячи з приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV), є особою відповідальною за відшкодування шкоди, завданої здоров`ю позивача з настанням страхового випадку.

Ураховуючи наведене, позивач звернув до відповідача з повідомленням про ДТП та направив чотири заяви про виплату страхового відшкодування з додатками. 27 жовтня 2017 року відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування, з яких: 14 616 грн - відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності (за ІІІ групу інвалідності); 730,80 грн - відшкодування моральної шкоди. Надалі, 06 грудня 2017 року та 11 грудня 2017 року відповідач додатково перерахував на користь позивача 812 грн - на відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого, та 40,60 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позивач вважав, що визначений відповідачем розмір відшкодування та пов`язаних з ним виплат є меншим, ніж той, що підлягає до сплати, виходячи з положень Закону № 1961-ІV та діючого законодавства України, якими врегульовано порядок відшкодування шкоди в деліктних зобов`язаннях, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 11 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надані документально підтверджуючи витрати на лікування, а отже АТ «СГ «ТАС» здійснило відшкодування шкоди пов`язаної з лікуванням ОСОБА_1 , керуючись пунктом 24.2 статті 24 Закону № 1961-ІV у розмірі 1/30 мінімальної заробітної плати, встановленої на дату ДТП, за відповідний період лікування.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 червня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р. Р., в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 71 005,32 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суди неправильно застосували статтю 26 Закону № 1961-ІV щодо розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, не врахували зміст статей 1195, 1197 Цивільного кодексу України.

На думку заявника також судова практика може слугувати незаконній відмові страховими компаніями у виплаті страхового відшкодування значній кількості потерпілих.

Проте указане не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи заявника ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні норм права, без належного обґрунтування та наведення прикладів судової практики, значимості проблемного питання, що свідчило б саме про фундаментальність значення питання права для формування єдиної правозастосовчої практики.

Непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Отже, заявник не обґрунтував наявності винятків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а тому Верховний Суд не має підстав для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. М. подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 червня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова група» «ТАС» про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний