Дата документу 07.10.2020 Справа № 554/1879/20
Справа № 554/1879/20
Провадження № 2/554/1121/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді - Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Сорока Ю.Г., за участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Рекотової Т.А., представника третьої особи Чернишевої А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської в м. Полтаві ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської в м. Полтаві ради з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї народився син ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач по справі - ОСОБА_2 . На даний час вона та відповідач проживають окремо, їх шлюб було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави 16.10.2019 року.

До теперішнього часу вони не дійшли згоди щодо місця проживання сина, зараз дитина мешкає разом з нею.

Вважає, що в інтересах сина проживати з матір`ю, а не з батьком, оскільки вона має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі.

Просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Надати дозвіл на вільне пересування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею. Надати дозвіл на вільний перетин кордону та туристичний виїзд малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 за кордон разом з нею.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі.

26.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , згідно якого останній вважав, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, інші вимоги вважав безпідставними .

07 вересня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити, з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача та відповідач позов визнали частково в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, інші вимоги вважали безпідставними.

Представник третьої особи при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги за первісним та зустрічним позовом, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив такі обставини і правовідносини.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, який був розірваний згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16.10.2019 року.

Відповідно до ч.4 ст.84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні встановлено, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, вони припинили сімейні відносини та з моменту розірвання шлюбу, позивач та відповідач проживають окремо, що не заперечувалось сторонами, а тому відповідно до положень ст.82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 17.11.2009 року Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, встановлено, що у сторін від цього шлюбу народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 1274.

Позивачка фактично проживає разом із малолітньою дитиною ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані по АДРЕСА_2 .

Як встановлено у судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, вказаний факт в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Відповідно до ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому згідно ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів.

Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.

При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що дитина наразі проживає з матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, оскільки протилежного відповідачем не доведено.

Жодних доказів того, що проживання дитини разом з матір`ю шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, відповідачем надано не було.

При цьому, залишення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права виховувати свого малолітнього сина, а мати не повинна чинити батьку у цьому перешкод.

Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання дитини разом із матір`ю є цілком доцільним.

Разом з тим не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо дозволу на вільне пересування малолітнім та дозволу на вільний перетин кордону та туристичний виїзд малолітнім, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням досліджених судом доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81,259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, 157-161 СК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської в м. Полтаві ради про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30 -денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення у той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Повний текст рішення буде проголошено 16.10.2020.

Суддя В.М.Бугрій