Справа № 352/1554/19
Провадження № 22-ц/4808/1078/20
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суду складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В.,Томин О.О.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Хоминець М.М., ухвалене 23 липня 2020 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 30 липня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

встановив :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу 16 березня 2001 року придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 , який в подальшому добудовано. З того часу сторони проживали в ньому. Однак після розірвання шлюбу 25 грудня 2014 року він був змушений переїхати в інше житло, оскільки відповідач постійно чинила йому перешкоди в користуванні приміщенням. Зокрема, не дає доступу до належного йому рухомого майна, що знаходиться в будинку, замінила усі замки на вхідних дверях, не допускає інженерів провести обміри для виготовлення технічого паспорта тощо. З цього приводу він неодноразово звертався в правоохоронні органи з заявами та скаргами на колишню дружину. Натомість звернення не дали належного результату, оскільки перевірки правоохоронних органів завершувались лише профілактичними бесідами з відповідачем. Посилаючись на гарантовані йому Конституцією України та ЦК України права щодо користування власністю просив задовольнити позов.

Рішенням Тисменицького районного суду від 23 липня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_2 копії ключів від цього будинку. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог щодо чинення ОСОБА_1 після розірвання шлюбу перешкод позивачу у користуванні спірним житловим будинком. Що, зокрема, підтверджується показаннями свідка, матеріалами перевірок Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області, а також поясненнями самої відповідачка у судовому засіданні.

Не погодившись з вказаним рішенням з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати, увалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що будинок придбано за її власні кошти, оскільки позивач ніколи не мав постійного заробітку. Після припинення сімейних відносин в 2010 році вона здійснила реконструкцію будинку, внаслідок чого площа будинковолодіння збільшилась вдвічі. Також було переміщено вхідні двері.Саме вона сплачує комунальні послуги та земельний податок. ОСОБА_2 немає жодного відношення до цього будинковолодіння, не записаний в будинковій та погосподарській книгах. Натомість суд не звернув уваги на ці обставини та не дав їм належної правової оцінки.

Окрім того, на думку апелянта, суд вийшов за межі позовних вимог встановивши, що будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя.Тим більше, що вона має намір подати позов про визнання за нею права власності на це майно.

У день проголошення рішення вона знаходилась в приміщенні суду, однак була позбавлена права на участь у розгляді справи, оскільки судова охорона не допустила її в зал судового засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає, що скарга не містить жодних мотивів в чому конкретно полягає порушення норм матеріального права. Пояснення відповідачки ОСОБА_1 не стосуються предмету позову, а містять припущення, які не можуть бути прийняті до уваги.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та його представник- адвокат Говзан М.М. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам закону виходячи з наступного.

Установлено, що сторони з 30 листопада 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тисменицького районного суду від 25 грудня 2014 року розірвано (а.с.71).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2001 року придбав житловий будинок АДРЕСА_1 . Наведена обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 червня 2013 року (а.с. 9,10 ).

Згідно довідки Клубовецької сільської ради від 11 вересня 2019 року №696 в будинку зареєстровані відповідачка ОСОБА_1 , їхні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 73).

Позивач з 28 листопада 1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки сільської ради від 24 травня 2019 року(а.с.8).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_2 вказував, що колишня дружина чинить йому перешкоди в користуванні будинком та належним йому рухомим майном, що там знаходиться.

Заперечуючи проти позову відповідачка покликалася на те, що позивач ніколи не був зареєстрований у спірному будинковолодінні, після розлучення створив нову сім`ю та проживає за іншою адресою.Будинок використовується ним лише для зберігання акваріумів та обладнання. Будь- яких перешкод вона йому не чинить, а він сам провокує конфлікти. Крім того, цей позов заявлено після її звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 .

В силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності встановленінормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказана норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Враховуючи зміст зазначених норм права, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права користування спірним житловим будинком, оскільки в ньому не проживає, та що відповідачка після припинення ними ведення спільного господарства здійснювала добудови до будинку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями частин першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Місцевим судом правильно з`ясовано, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житловим будинком. Зокрема, замінила замки у вхідних дверях, не допускає його до будинку та не дає доступу до належного йому рухомого майна, що там знаходиться, перешкоджає узаконенню реконструкції будинку.

Так, впродовж 2013, 2016 та 2019 років ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідачки, які полягали у ненаданні йому доступу до житла. Висновком від 25 серпня 2016 року за матеріалами перевірок Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області вказані у зверненні обставини визнано такими, що знайшли своє підтвердження. Крім того, були винесені протоколи офіційного застереження та проводились профілактичні бесіди виховного характеру про неприпустимість вчинення антигромадської поведінки ОСОБА_1 .

Згідно довідки від 08 липня 2019 року та листа Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області за результами перевірки звернення позивача від 25 червня 2019 року щодо конфлікту з колишньою дружиною ОСОБА_1 з нею проведено профілактичну бесіду з метою недопущення вчинення конфліктів. Підтверджено факти, викладені в заяві про недопущення його до житла (а.с.13-49).

Крім того, ОСОБА_2 звертався у вересні 2019 року до поліції з заявами з приводу втрати та знищення належного йому майна, що знаходилось в спірному будинковолодінні (акваріуми та обладання). Відповідно дільничному офіцеру поліції Тисменицького ВП ГУ НП було доручено провести перевірку (а.с. 82-84).

Як вбачається з довідки ТОВ «Прикарпатське бюро інвентаризації земель та нерухомості», виданої ОСОБА_2 10 лютого 2020 року, проведення технічної інвентаризації належного йому житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 з метою узаконення реконструкції вказаного будинку зупиненов зв`язку із неможливістю доступу виконавця робіт на об`єкт (а.с. 117).

Про чинення перешкод в користуванні будинком зазначила і сама відповідачка в судовому засіданні місцевого суду 12 грудня 2019 року, що встановлено під час прослуховування його аудіозапису (а.с. 95-97).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірним житловим будинком та передачі йому копії ключів, необхідних для забезпечення вільного доступу до будинку.

Аналогічно визнала апелянт цю обставину і в засіданні апеляційного суду пояснивши, що після розірвання шлюбу провела реконструкцію будинку і не давала ключів від вхідних дверей такого колишньому чоловікові з огляду на відсутність в нього права власності на це майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки за встановлених судом обставин цієї справи право власності позивача на житлове приміщення (будинок) підлягає захисту.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 2 статті 321 ЦК передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи підстави набуття у власність згідно договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_3 не може бути позбавлений права користування цим

майном.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянтом не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування обставин, встановлених місцевим судом.

Твердження ОСОБА_1 щодо виходу місцевого суду за межі позовних вимог, зокрема щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговує уваги.

Набуття майна за час шлюбу створює презумцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України, стаття 369 ЦК України).Нездійснення одним із подружжя права спільної сумісної власності не припиняє його прав на таке майно.

В ході розгляду судом справи обставини щодо визнання за сторонами чи за будь-ким із них права власності (спільної сумісної чи часткової) на вказане будинковолодіння не досліджувалися, оскільки спір з приводу цього був відсутній.

Що стосується посилання апелянта на порушення місцевим судом норм процесуального права та розгляд справи у її відсутності, то такі є неспроможними. З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи було неодноразово відкладено за клопотанням сторін. Враховуючи клопотання представника позивача ОСОБА_8 та наявність доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи(а.с.120,124), яка про причини неявки не повідомила, суд вправі був за наведених обставин розглядати справу у їх відсутності не встановивши перешкод для цього.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 23 липня 2020 року - без змін.

Керуючись статтями 374,375, 381 - 384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 23 липня 2020 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 03 листопада 2020 року