П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/19752/19

Номер провадження 22-ц/824/10729/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , який розташований на території гаражно-будівельного кооперативу «АДРЕСА_3, який придбаний за її особисті кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року та помилково (в результаті введення в оману) зареєстрованого на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Позовна заява обґрунтована тим, що шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 квітня 1980 року, від якого сторони мають троє дітей, 05 червня 2013 року - розірвано.

Так, за час перебування у шлюбі позивач за власні кошти придбала гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «АДРЕСА_3. Вказаний гаражний бокс придбано 14 листопада 2006 року за 4 500 доларів США.

Після розірвання шлюбу, гаражний бокс залишився у спільному користуванні сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року (№755/1525/15-ц), яке постановою Верховного Суду України від 03 жовтня 2018 року залишено без змін, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, задоволено, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним, неділима в натурі спірна квартира залишається у спільній частковій власності.

Позивач зазначає, що вона сплатила членські внески за користування вищевказаним гаражним боксом, в якому перебуває спільна машина та її особисті речі. Разом з тим, відповідач перешкоджає позивачу користуватися гаражним боксом та машиною.

Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, в результаті відчуження спадщини та приватизованої чотирикімнатної квартири, остання набула у сумі 30 000 доларів США.

Починаючи з 1996 року по 2004 роки аліменти які сплачував відповідач на утримання дітей були мізерними, а з 2004 року останній взагалі перестав їх сплачувати та звільнився з роботи.

Позивач зазначає, що за гаражний бокс № НОМЕР_1 вона сплатила грошові кошти у сумі 4 500 доларів США. Договір купівлі-продажу гаражного боксу було оформлено позивачем 14 листопада 2006 року на відповідача.

У серпні 2006 року позивач за свої особисті кошти викупила з іпотеки квартиру, яка знаходиться в місті Києві.

Так, до 2006 року відповідач проживав окремо від родини, а пізніше ініціював позов до суду про поділ квартири, яка знаходиться у місті Києві, де позивач є титульним власником.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року ( а.с. 71- 77) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом, відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, 17 липня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення його з порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що скаржник з 18 квітня 1980 року по 05 червня 2013 року перебуваючи в шлюбі з відповідачем та придбала 14 листопада 2006 року у ГБК «Дніпро» гаражний бокс № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

Так, будучи введеною відповідачем в оману, скаржник оформила договір купівлі-продажу вищевказаного гаражного боксу на ім`я відповідача. Завдяки придбаному гаражному боксу, відповідач став членом ГБК «Дніпро» та отримав право перебувати на території кооперативу для ремонту автомобіля ВАЗ 2102-універсал, зареєстрованого на ім`я відповідача, право користування за яким, зареєстровано за скаржником. Скаржник користувалася вказаним автомобілем та тримала в гаражному боксі свої особисті речі, які станом на день подання апеляційної скарги, знаходяться в ньому.

Після розірвання шлюбу у січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі № 755/1525/15-ц, яке постановою Верховного Суду України від 03 жовтня 2018 року залишено без змін, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за кожним із сторін.

Скаржник зазначає, що інше майно подружжя не ділило, у зв`язку з чим, воно залишається у їх спільному користуванні. Разом з тим, відповідач не визнає право скаржника на гаражний бокс № НОМЕР_1 , як на об`єкт спільного майна та всіляко перешкоджає останній користуватись ним.

На думку скаржника, оскільки рішенням суду першої інстанції, яке постановою Верховного Суду України залишено без змін, квартиру скаржника було поділено між нею та відповідачем у рівних частках, то й дана справа щодо поділу гаражного боксу № НОМЕР_1 мала б бути вирішена аналогічно.

Таким чином, на думку скаржника, існує неоднакове застосування судовими інстанціями одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Скаржник зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вказаний гаражний бокс не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також, що грошові кошти сплачені за гаражний бокс були особистими коштами відповідача. Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначав про те, що при купівлі гаражного боксу вони обоє сплачували кошти, тобто визнав, що купуючи гаражний бокс скаржник сплачувала власні кошти.

На думку скаржника, відповідач приховав від суду те, що в період з 2004 року останній не мав законних доходів, був безробітним, неплатоспроможним, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, крім того, останній заборгував скаржнику аліменти на утримання спільних дітей за 2004-2006 роки.

Скаржник зазначає, що на підтвердження заявлених нею позовних вимог та для встановлення фактичних обставин справи, нею були надані докази з яких вбачається, що особисті кошти для придбання вказаного гаражного боксу мала лише вона.

Разом з тим, на думку скаржника, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не надав належної оцінки словам відповідача, який зазначив, що кошти за гаражний бокс сплачували обидві сторони, а також доказам наявним в матеріалах справи та не дослідив фактичні обставини справи.

Скаржник зазначає, що з відповіді ГБК «Дніпро» № 5 від 14 листопада 2019 року вбачається, що наприкінці 2015 року відповідач сплачував за гаражний бокс від імені іншої людини, проте весь час продовжував користуватися ним. Крім того, під час розгляду справи про поділ майна, на запитання суду відповідач надав неправдиву відповідь, а саме, що гаражний бокс він продав ОСОБА_3 .

Так, після того, як скаржник дізналася про порушення її прав, вона звернулася з вказаним позовом до суду в якому просила визнати за нею право користування гаражним боксом, у зв`язку з тим, що відповідач безпідставно та бездоказово не визнає її права на вказане майно.

Скаржник зазначає, що відповідач не дає їй можливості користуватися гаражем, періодично змінює замок на гаражних воротях, чим створює останній перешкоди у користуванні майном. Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначив про те, що не бажає аби скаржник користувалася гаражним боксом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

01 вересня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 з відповідним підтвердженням про направлення його позивачу.

З вказаного відзиву вбачається, що відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

На думку відповідача, твердженням про те, що останній був безробітним, позивач намагається, ввести суд в оману, оскільки, перебуваючи у шлюбі сторони працювали разом на весіллях та інших урочистостях. Таким чином, хоча відповідач офіційно й був безробітним, проте добре заробляв працюючи з відео та фотокамерою.

Відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що він не сплачував аліменти на утримання дітей, є неправдивими.

На думку відповідача, твердження скаржника про те, що останній приховав від поділу гараж № НОМЕР_1 , крім того, остання купила його за власні кошти, є голослівними. Крім того, в жовтні 2015 року вказаний гараж відповідачем було продано відповідачем ОСОБА_3 , у розпорядженні позивача ж залишився гараж № НОМЕР_2 . Так, після продажу гаража № НОМЕР_1 відповідач став брати його в оренду у ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою від 04 серпня 2020 року.

Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги, відсутні.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просила її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено сам факт набуття права власності на гаражний бокс за спільні кошти подружжя, що унеможливлює встановити правовий статус цього майна як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, ці обставини не підтверджено іншими належними та допустимими доказами, в судовому порядку спір між подружжям щодо поділу майна з урахуванням спірного об`єкту нерухомого майна не розглядався.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 114 грн. 70 коп. (а.с. 06).

14 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Дніпро» по АДРЕСА_2 . Вказаний гаражний бокс за домовленістю сторін було продано за 4 500 доларів США (а.с. 07).

Згідно дублікатів квитанцій, членські внески за гаражний бокс № НОМЕР_1 за жовтень та вересень 2019 року були сплачені ОСОБА_1 (а.с. 07).

Як вбачається з листа № 5 від 14 листопада 2019 року, з 2006 року від ОСОБА_2 до ГБК «Дніпро» регулярно надходили членські внески за гаражний бокс № НОМЕР_1 . Наприкінці 2015 року внески за гаражний бокс стали надходити від ОСОБА_3 . Заяви про надання гаражного боксу в оренду, до правління ГБК «Дніпро» не надходили. ОСОБА_2 продовжує користуватися вказаним гаражним боксом, продовжує бути членом ГБК, у списку власників зареєстровано лише його номер телефону. У другому півріччі 2019 року за гаражний бокс № НОМЕР_1 кошти в сумі 1 000 грн. надійшли через Приватбанк від ОСОБА_1 (а.с. 08).

З листа Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 24 жовтня 2019 року вбачається, що під час вивчення матеріалів було встановлено, що 10 липня 2019 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 змінив замок на гаражному боксі № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , чим створив останній перешкоди у користуванні спільним майном колишнього подружжя, яке залишилось у спільному користуванні (а.с. 42).

З довідки від 14 листопада 2006 року виданою ГБК «Дніпро» вбачається, що ОСОБА_2 являється власником гаражного боксу № НОМЕР_2 , згідно договору купівлі-продажу від 28 вересня 2006 року (а.с. 44).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував те, що гаражний бокс № НОМЕР_1 придбаний в період шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу між сторонами, вищевказаний гаражний бокс не був поділений між ними, у зв`язку з чим він належить їм на праві спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу між сторонами, вищевказаний гаражний бокс не був поділений між ними, у зв`язку з чим він належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем право користування вищевказаним гаражним боксом.

Колегія суддів ставиться критично до посилання відповідача на те, що вищевказаний гаражний-бокс у жовтні 2015 року було відчужено останнім на підставі договору купівлі-продажу, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази, зокрема договір-купівлі продажу гаражного боксу, витяг з Реєстру про прав власності на нерухоме майно на підставі яких, колегія суддів мала б змогу дійти висновку про те, що вказаний гаражний бокс було відчужено відповідачем на користь третьої особи. Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач підтвердив, що він продовжує користуватись вищевказаним гаражем та є членом ГБК.

Колегія суддів ставиться критично до посилання відповідача на те, що в розпорядженні позивача залишився гараж № НОМЕР_2 , оскільки в даному випадку розглядається спір про визнання права користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , а не спір про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, оскільки колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги, судовий з бір сплачений позивачем, необхідно стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) право користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , який розташований на території гаражно-будівельного кооперативу «АДРЕСА_3, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 1 921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова