Провадження №2-з/369/59/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчко А.Я.

при секретарі Миголь А.А.

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно до подання позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів для забезпечення позову шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що 17 серпня 2010 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №6/1/3/1Ж набула майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м.

28 липня 2011 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, номер 560, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м.

ОСОБА_1 мала намір передати вказану квартиру в спадщину своєму сину ОСОБА_3 .

Однак, станом на травень 2013 року у ОСОБА_1 виникли кредитні зобов`язання перед рядом банків, та податкові зобов`язання перед державним бюджетом.

Такі ж само фінансові зобов`язання виникли і у її сина ОСОБА_3 .

З метою уникнення можливого стягнення кредиторами боргових зобов`язань з ОСОБА_1 шляхом накладення арешту та в подальшому примусової реалізації її квартири в порядку виконавчого провадження, ОСОБА_1 домовилась із своєю матір`ю ОСОБА_4 про те, що вона вчинить удаваний правочин, а саме договір дарування квартири на ОСОБА_4 , а та в свою чергу складе заповіт, в якому вкаже про те, що в разі відкриття спадщини вищевказана квартира перейде повністю у спадок ОСОБА_3 .

29 травня 2013 року приватний нотаріус Ракул О.В. склала договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 передала в дар ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв.м.

05 вересня 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким, ОСОБА_5 заповіла все своє майно, в тому числі і вищевказану квартиру, ОСОБА_3 .

Тобто, таким чином ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вчинили удаваний правочин, яким з метою ухилення від боргових зобов`язань ОСОБА_1 мала намір передати право власності на квартиру сину ОСОБА_3 .

Однак, в вересні 2020 року ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_5 , будучи в нездоровому психіатричному стані через свій 92-річний вік, та під впливом сестри і її родичів, має намір позбавити ОСОБА_3 набуття в майбутньому права власності на квартиру.

Так, в вересні і в жовтні 2020 року ОСОБА_5 склала декілька протилежних за змістом заповітів в яких визначала спадкоємцями свого майна різних осіб.

27 жовтня 2020 року ОСОБА_5 склала черговий заповіт, згідно з яким ј частини квартири вона заповіла своїй дочці ОСОБА_6 , та ј частину квартири ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 , не погоджуючись із таким намірами ОСОБА_5 та вважаючи, що квартира по праву належить їй і тільки вона має право розпоряджатися квартирою, має намір найближчим часом подати до суду позовну заяву про визнання недійсним договору дарування квартири від 29.05.2013.

Однак, ОСОБА_1 побоюється, що на сьогоднішній день ОСОБА_5 , маючи літній вік та перебуваючи під психологічним впливом різних родичів, може скласти договір дарування та передати право власності на квартиру будь-яким особам, які зможуть на неї вчинити вплив.

Тобто, на даний час існує ризик, що право власності на спірну квартиру може перейти до третьої особи, що значно ускладнить вирішення питання повернення права власності на квартиру позивачу у разі прийняття судом рішення про визнання договору дарування недійсним.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звертається до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,3 кв. м.

Зазначає, що не забезпечення позову на даній стадії процесу може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду по справі.

Відповідно до ч. 1ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

З огляду на зазначене, в судове засідання для вирішення питання забезпечення позову сторони не викликались.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та заяви про забезпечення позову приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією з причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч.1 ст.149 ЦПК України.

З точки зору закону значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Суд акцентує увагу заявника на те, що саме на суд покладено обов`язок перевірки обґрунтованості накладення арешту на те чи інше майно задля недопущення порушення прав інших осіб і свавілля в цьому питанні.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо:

- необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.п. 3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, згідно з роз`ясненнями, викладеними у вказаній постанові, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин також не свідчить про необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, та про співмірність вказаного способу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Так, представник позивача вказує, що надалі ним буде подано позов про визнання недійсним договору дарування квартири від 29.05.2013 року, однак будь-яких доказів цього суду не надає.

Окрім того, слід заначити, що майбутній позов про визнання недійсним договору дарування, є позовом немайнового характеру.

Вжиття заходів забезпечення позову обумовлено ризиками, що можуть виникнути при виконанні рішення суду, в разі ухвалення такого на користь позивача. Визнання ж недійсними договорів має правові наслідки, які настають незалежно від забезпечення позову.

Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2018 року (справа № 752/7618/18, провадження № 61-46689ск18).

При цьому, представником позивача не надано будь-яких доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або поновлення його порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

За загальним правилом, встановленим ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Представником позивача не надано належних доказів, які б підтверджували хто є власником спірного майна (Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, копій відповідних договорів тощо), суду не надано, тому надані позивачем докази, суд не може покласти в обґрунтування ухвали про забезпечення позову.

Також представником позивача не надано суду доказів, щодо вартості квартири, на яку просить накласти заборону відчуження позивач, є співмірною із заявленими позивачем у майбутньому вимогами, тому суд вважає що заява позивача про забезпечення позову до подання позову задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

З урахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів викладених в заяві про забезпечення позову щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

На підставі вище викладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно до подання позовної заяви- відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А.Я. Волчко