КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №381/4229/2019 Головуючий у І інстанції - Соловей Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту та розподіл спільної сумісної власності,

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту та розподіл спільної сумісної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що у липні 1993 року з відповідачем зареєстрували шлюб, але фактично проживали однією сім`єю і вели спільне господарство з січня 1989 року.

Від подружнього життя мають трьох дітей.

З 1989 року разом з відповідачем мешкали у її батьків за адресою: АДРЕСА_1 .

Жили, як подружжя та вели спільне господарство.

На той час відповідач працював в КСП «Нове життя», у зв`язку з тим, що сім`я весь час збільшувалася він звернувся до правління КСП, про надання йому житла для проживання їх сім`ї.

Відповідно до протоколу №2 засідання правління КСП від 25 лютого 1991 року відповідачу надали житло в АДРЕСА_2 .

У 1991 році вона з чоловіком та дітьми переїхали жити у вказаний будинок і сплачували разом кошти за його вартість - 17 000 рублів, а 25 березня 1992 року зареєстрували право власності.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року шлюб між ними було розірвано.

На даний час відповідач виганяє її з будинку, добровільно розділити майно не в змозі, а тому вона звернулася до суду.

Просила суд, встановити факт сумісного проживання однією сім'єю з 1989 року та установити факт придбання сторонами по справі будинку в АДРЕСА_2 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку, що розташований в АДРЕСА_2 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків, які пояснили, що вона з відповідачем з 1989 року мешкали разом як подружжя та вели спільне господарство.

В подальшому шлюб між ними був зареєстрований 24 липня 1993 року.

Подружжя проживало в будинку, який розташований в АДРЕСА_2 та вели спільне господарство.

Вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю.

Крім цього, зазначила, що вона в спірному будинку мешкає з 1991 року, а з 1993 року вона в спірному будинку зареєстрована.

У спірному будинку позивач виростила трьох дітей.

У липні 2018 року шлюб між сторонами було розірвано і з того часу відповідач постійно виганяє її з будинку, а іншого житла вона не має.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подав відзив, який обґрунтовував тим, що позивачем не надано жодних доказів фінансової участі в купівлі житла, тоді як покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Вважає, що судом було правомірно зроблено висновок про неможливість підтвердження обставин участі у придбанні спірного нерухомого майна щодо розміру такої участі на підставі показів свідків.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 з 24 липня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданим відділом ЗАГСУ м. Києва.

На час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року.

Спірний житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано на ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу жилого будинку, виданого виконкомом Малополовецької сільської ради 25 березня 1992 року, зареєстрованого у Фастівському МБТІ у реєстраційній книзі №3 за №702.

Згідно архівного витягу №144/06-03 від 28 серпня 2019 року Архівного сектору Фастівської районної державної адміністрації в документах архівного фонду №39 «Колективне сільськогосподарське підприємство «Нове життя» с. Малополовецьке Фастівського району Київської області» зазначено в протоколі №2 засідання правління колгоспу «Нове життя» від 25 лютого 1991 року «слухали: заяву ОСОБА_2 , про надання житла для проживання по АДРЕСА_3 ОСОБА_2 »

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці.

Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тоді як сам лише факт народження спільних дітей не може бути доказом ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету в результаті якого було придбано спірний будинок.

Також, показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні спірного нерухомого майна.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20.

Правила ст.ст.22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч.1 ст.17 ЗУ «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 ЗУ «Про власність»), тощо.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 ЗУ «Про власність» вважається правильно застосованим.

Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах ВС від 18 вересня 2013 року №6-66цс13.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте колишнім подружжям внаслідок їх спільної праці.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана