Справа № 461/7412/18 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1010/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №ННА 079786 від 20 лютого 2018 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

До 05 лютого 2017 року власником квартири був її дідусь ОСОБА_9 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом №ННА 079786 від 20 лютого 2018 року, технічного паспорту до інвентаризаційної справи 030/18 від 07 червня 2018 року право власності на квартиру складається із квартири АДРЕСА_1 , а також комори в підвалі розміром 11,8 м.кв.

Належність цієї комори у підвалі на праві власності підтверджується розпорядженням Галицької районної адміністрації від 05 березня 1997 р №241, розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 березня 1997 року №147, свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 06 березня 1997 року, технічним паспортом на приватизовану квартиру від 01 квітня 1997 року інвентарний номер 942. Підвальне приміщення розміром 11,8 м.кв у будинку АДРЕСА_2 є лише одне, що підтверджується поверховим планом будинку.

Після оформлення спадщини за заповітом у лютому 2018 року вона вирішила зайти у підвальне приміщення, однак побачила, що двері туди зняті із завіс та пошкоджені, на вході до комори встановлені інші металічні двері із наліпкою, що це приміщення перебуває під охороною.

На даний час, їй стало відомо, що їхня комора зайнята власниками квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 .

Остання набула право власності на дану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року.

Із одержаних документів також встановлено, що комора у підвалі, розміром 11,8 м.кв була оформлена на праві власності до квартири АДРЕСА_3 на власників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Наказом Управління комунальної власності Львівської міської ради №1544 Ж-Г від 10 липня 2009 року.

Виходячи із свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яке було видано у лютому 1997 року, та технічного паспорту на приватизовану квартиру АДРЕСА_3 від 17 листопада 1996 року в характеристиці квартири було вказано на наявність підвалу розміром 6 м.кв.

Також, як убачається з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 лютого 2004, копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 липня 2006 року, реєстру права власності на нерухоме майно від 02 березня 2007 року, копії листа Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» за квартирою АДРЕСА_3 закріплений підвал розміром 6 м.кв.

Позивач зазначала, що до 2009 року у власників квартири АДРЕСА_3 був підвал розміром 6 м. кв. Із зібраних документів не вбачається за можливе встановити, у зв`язку з чим збільшилася площа квартири у підвалі, належна за квартирою АДРЕСА_4 .

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_10 просила:

визнати недійсним з дати видання Наказ Управління комунальної власності Львівської міської ради №1544 Ж-Г від 10 липня 2009 року в частині права власності на комору у підвалі розміром 11,8 м за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_5

визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 10 липня 2009 року, видане Управлінням комунальної власності ЛМР в частині скасування права власності на підвал розміром 11,8 м.кв за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_8

визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на підвал розміром 11,8 м.кв за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_5 .

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 07 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 . на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9250 гривень.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_2 оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що квартира АДРЕСА_6 була приватизована ОСОБА_9 ще у 1997 році. У приватизаційних документах зазначено, що померлий ОСОБА_9 (а тепар ОСОБА_1 ) користуються підвальним приміщенням розміром 12 м.кв.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у 1997 році спірна комора під АДРЕСА_7 перебувала у власності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_3 , виданим виконкомом Львівської ради народних депутатів 03 лютого 1997 року, згідно з Розпорядженням №64 від 03 лютого 1997 року, зареєстрованому в Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №24634, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №2719568 від 02 лютого 2004 року, №11202789 від 12 липня 2006р. №13757639 від 02 березня 2006 р..

Такі висновки суду не відповідають наданими письмовим доказам.

У свідоцтві про право власності на квартиру АДРЕСА_3 №Г-12929 від 03 лютого 1997 року вказано, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 належить комора у підвалі розміром 6 м.кв, а не 11,8 м.кв. У технічному паспорті до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 03 лютого 1997 року ця комора в підвалі взагалі не позначена. Тобто немає можливості ідентифікувати, якою коморою в підвалі користувалися ОСОБА_13 та ОСОБА_12 станом на 1997 рік.

В суді першої інстанції працівник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_14 пояснив, що при приватизації житла у 1997 році працівники БТІ розробляли технічну документацію на житлове приміщення після виїзду на місце. Підвальні приміщення розміром до 10 м.кв до технічної документації не вносилися.

Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 був складений тим же працівником ОСОБА_14 у 1997 році, в якому вказано лише, що до квартири відноситься комора в підвалі розміром 6 м.кв, але на малюнку цієї комори немає.

Це свідчить про те, що працівник МБТІ виїжджав на місце розташування об`єкта нерухомості для обмірів, і оскільки таке приміщення було таки 6 м.кв, воно не було внесене на малюнок в технічному паспорті.

Із витягів про право власності №2719568 від 02 лютого 2004 року, №11202789 від 12 липня 2006 року №13757639 від 02 березня 2007 року видно, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 належала комора у підвалі розміром 6 м.кв, а не 11,8 м.кв.

І Лише наказом Управління комунальної власності від 10 липня 2009 року до квартири АДРЕСА_3 було приєднано підвал розміром 11,8 м.кв.

Лист начальника ЛКП «Снопківське» від 2009 року про те, що фактично підвал за квартирою АДРЕСА_4 становить не 6 кв.м. а 11,8 кв.м. не є належним доказом по справі.

Дані інвентаризації про те, що приміщення під літерою 13-3 належить квартирі АДРЕСА_3 не можуть братися до уваги, оскільки там зазначено, що приміщення під таким номером взагалі відноситься до квартири АДРЕСА_8 .

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № ННА 079786, виданого 20 лютого 2018 року державним нотаріусом п`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О., ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_6 /а.с. 7/.

Відповідно до вказаного свідоцтва та технічного паспорту до інвентаризаційної справи 030/18 від 07 червня 2018 року квартира АДРЕСА_1 складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,4 кв.м. та комори в підвалі 12,0 кв.м., яка у технічному паспорті позивача позначена під. літ. ХІ./а.с. 7-9/.

Вказана комора площею 12,0 кв.м., до 05 лютого 2017 року належала ОСОБА_9 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 05 березня 1997 року, розпорядження Галицької районної адміністрації від 05 березня 1997 р. № 241 розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 березня 1997 року № 147, та позначена у технічному паспорті на приватизовану квартиру від 1 квітня 1997 року /а.с.13-15/.

При цьому, у вказаних документах не позначено під якою літерою знаходиться комора в підвалі саме площею 12,0 кв.м., відсутні також будь-які інші ідентифікаційні дані.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, що у 1997 році спірна комора в підвалі перебувала у власності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Львівської Ради народних депутатів 03.02.1997 року, згідно розпорядження № 64 від 03.02.1997 року, зареєстрованому у Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 24634, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно №2719568 від 02.02.2004 р., №11202789 від 12.07.2006 р., 13757639 від 02.03.200 р./а.с. 21-26/

Із поверхового плану буд. АДРЕСА_9 від 1989 року вбачається, що приміщення під літ. «13-3» має площу 11.4 кв. м. та належить до квартири АДРЕСА_4 /а.с. 68/.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що право власності на приміщення під літ. «13-3» площею 11.4 кв.м., станом на 1997 рік, було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавстваза власником квартири АДРЕСА_4 .

В подальшому, на підставі наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 » № НОМЕР_4 -Г від 10.07.2009 року комора у підвалі розміром 11.8 м.кв. була оформлена на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 /а.с. 19/, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 10.07.2009 року, виданого Управлінням комунальної власності Львівської міської ради /а.с. 20/.

Із технічного паспорту від 18 липня 2008 року на квартиру АДРЕСА_3 вбачається, що до квартири АДРЕСА_4 віднесено підвал під літ. «13-3» площею 11.8 кв. м.. розташований у цокольному поверсі /а.с. 67/.

Також, відповідно до даних інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_9 встановлено, що підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11.4 кв. м. відноситься до квартири АДРЕСА_4 (а.с. 69; а.с.83 інвент справи).

На момент розгляду справи, квартира АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 236 від 12 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04 вересня 2018 року. Загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 39,9 кв. м., у тому числі житлова - 28,5 кв. м., до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. /а.с. 64-66/.

Таким чином, суд, керуючись принципом змагальності та засадами доказування, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено право приватної власності на підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11,8 кв.м., розташоване у цокольному поверсі будинку по АДРЕСА_9 , зокрема: свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_10 від 10 липня 2009 року та технічним паспортом від 18 липня 2008 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04.09.2018 року; поверховим планом буд. АДРЕСА_9 від 1989 року; даними інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_9 .

У позовній заяві позивач посилається на те, що у документах відповідачів містяться розбіжності щодо площі комори в підвалі, а саме, в характеристиці квартири відповідачів було вказано про наявність підвалу розміром 6 кв.м., а не 11,8 кв.м.

З письмових доказів вбачається, що відповідачам належав підвал площею 6 кв.м. Згідно довідки ЛКП «Снопківське» № 65вх від 28 квітня 2009 року встановлено, що при приватизації квартири АДРЕСА_3 була допущена помилка в площі підвального приміщення; фактична площа підвалу після обмірів становить 11.8 кв. м., а не 6.0 кв. м./а.с.70/.

За клопотанням позивача в суді першої інстанції був допитаний у якості спеціаліста працівник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з питань технічної інвентаризації ОСОБА_14 . Однак, його пояснення судом першої інстанції вірно не були взяті до уваги, оскільки останній повідомив, що в БТІ немає відомостей який підвал належав кожній квартирі в будинку, оскільки такий облік здійснювали житлово-експлуатаційні контори.

Саме на балансі останніх вони перебували до моменту приватизації.

Площу підвалів вимірювало БТІ на підставі довідок ЖЕКу про належність підвалу конкретним мешканцям квартири.

Пояснив, що фактичні розміри можуть не співпадати із зазначеними у технічних паспортах внаслідок певних переобладнань.

Окрім того, згідно даних інвентаризації підвальних приміщень буд. АДРЕСА_9 не вбачається підвального приміщення із зазначеною площею 6,0 кв. м.

З приводу похибки у площі комори в підвалі відповідачів, то це може бути беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки як зазначено вище, під час користування коморою її площа могла змінюватися у зв`язку з переплануванням чи переобладнанням, що узгоджується з поясненнями спеціаліста БТІ.

Не може бути підставою для задоволення позову і зазначення спірного приміщення арабськими цифрами у технічній документації, оскільки вказане не підтверджує права власності на об`єкт.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_1 , про приналежність спірного підвалу до квартир АДРЕСА_6 оскільки такі суперечать даним інвентаризаційної справи та іншим наявним у справі письмовим доказам.

Таким чином, на підставі аналізу документів долучених до матеріалів справи, суд перешої інстанції правильно встановив, що комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. протягом 1997 року 2016 року була закріплена саме за квартирою АДРЕСА_3 . Окрім того, як вбачається з технічного паспорту, ескіз підвалу, який належить позивачу не співпадає з ескізом підвалу під літ. «13-3», так як останніймає не тільки віконний, а і дверний прорізи.

Крім того, як видно із плану квартири АДРЕСА_6 позивачці ОСОБА_1 , на даний час на праві власності належать інші підвальні приміщення під. літ ІХ пл.3,7 м.кв; під літ Х4,5 м.кв; під літ.VІ пл.5,8 м.кв (а.с.9).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав скасування наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради, свідоцтв про право власності та державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 у частині права власності на комору у підвалі площею 11,8 кв. м.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розглядаючи вимогу відповідача ОСОБА_15 про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з того, що між відповідачем ОСОБА_5 та адвокатським об`єднанням «І.С.К. ГРУП» в особі керівника Кріль О.М., був укладений Договір-доручення №63 про надання правової допомоги від 17 вересня 2018 року /а.с. 46/. На підставі вказаного договору видано ордер серія ЛВ №124328 /а.с. 45а/.

Відповідачем ОСОБА_5 додано копію акту виконаних робіт №1 від 06 лютого 2019 року, який містить детальний опис робіт (наданих послуг), окрему угоду погодження вартості правової допомоги за договором від 15 грудня 2018 року,згідно якої розмір авансу за надання правової допомоги у даній справі становить 5000, 00 грн. Визначений розмір авансу був сплачений відповідачем на користь АО «І.С.К. ГРУП» в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції №0.0..1 від 18 грудня 2018 року.

Всього адвокатом на надання правничої допомоги відповідачу ОСОБА_5 було витрачено 18,5 год., загальний розмір гонорару становить 9250,00 грн., що підтверджується довідкою про розрахунок вартості наданих послуг.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов правильного висновку висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір-доручення №63 про надання правової допомоги від 17 вересня 2018 року, укладений між відповідачем та адвокатом Іськівим І.З., долучені розрахунки суми гонорару адвоката за надану правову допомогу та квитанція до прибуткового касового ордера є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально.

З урахуванням виконаної адвокатом роботи та часу який затрачено на виконання роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у судах в розмірі 9250,00 грн.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2114,40 грн. покладаються на нею та не підлягають розподілу між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Левик Я.А.

Приколота Т.І.