Справа № 445/896/20
провадження № 2/445/385/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року Золочівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Пилип`яка П.В.,

за участю секретаря Мацайло О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Золочеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до територіальної громади м. Золочева Львівської області в особі Золочівської міської ради Львівської області про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до територіальної громади м. Золочева Львівської області в особі Золочівської міської ради Львівської області про визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначають, що 20.06.1995 між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , (який діяв також і від імені свої неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладено договір міни. За даним договором здійснено обмін належних сторонами квартир, а саме: ОСОБА_5 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1988. Позивачі зазначають, що фактично є власниками даної квартири та маючи намір оформити право власності на неї, вони звернулися до державного реєстратора прав на нерухоме майно (Золочівська районна державна адміністрація) із заявою про державну реєстрацію права власності, однак, державним реєстратором їм у цьому було відмовлено, оскільки оригінал договору міни відсутній. В подальшому ОСОБА_2 звернувся в державний нотаріальний архів з проханням видачі дублікату договору міни, однак йому у цьому було відмовлено, оскільки договір міни в нарядах справ Золочівської державної нотаріальної контори не виявлений. У зв`язку з наведеним, з метою захисту своїх спадкових прав, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Представник відповідача подала відзив на позов, у якому вказує, що позивачами не надано жодного доказу порушення відповідачем їх прав власності на предмет позовних вимог та відповідно позов заявлено до неналежного відповідача.

Представник позивачів подав відповідь на відзив, у якому, посилаючись на позицію Великої палати ВС, вказує, що у випадку якщо право власності на нерухоме майно ще не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то правильним способом захисту порушеного права буде подання позову про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, а відповідачем у такому позові слід зазначати власника земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно.

Представник позивачів подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Згідно договору міни, посвідченого державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори 20.06.1995 за №1988, ОСОБА_5 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Як вбачається із реєстраційного посвідчення від 22.06.1995, Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі договору міни, посвідченого Золочівською державною нотаріальною конторою 20 червня 1995 року, зареєстровано в реєстрі за №1988.

Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР на момент укладення договору міни.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Статтею 241 ЦК УРСР передбачено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше.

Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

За приписами ст. 242 ЦК УРСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Згідно ст. 226 ЦК УРСР жилий будинок (або частина його), що є особистою власністю громадянина або подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу жилого будинку, відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, право власності у позивачів на спірну квартиру виникло у момент передачі їм вказаної квартири на підставі договору міни, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 №640/2034/15.

Порядок реєстрації нерухомого майна на час набуття позивачами права власності на спірну квартиру регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р., погоджено заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 р.

Відповідно до пункту 1 вказаної Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючи їх будинками і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад.

Згідно п. 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою.

Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.

Таким чином, право власності позивачів на квартиру АДРЕСА_1 проведено належним чином, відповідно до законодавства, яке діяло на даний час.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Згідно п.53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 .12.2015 №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 №553) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Як вбачається із рішення №51227345 від 20.02.2020 позивачі зверталися до державного реєстратора прав на нерухоме майно Золочівської РДА Львівської області про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , однак їм було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа: договору міни, посвідченого Золочівською державною нотаріальною конторою від 20.06.1995 №1988.

Також судом встановлено, що позивачі зверталися до Львівського державного нотаріального архіву про видачу дублікату договору міни, посвідченого Золочівською державною нотаріальною конторою від 20.06.1995 №1988, та отримали відповідь, що в реєстрі №3 для вчинення нотаріальних дій Золочівської державної нотаріальної контори є запис 20.06.1995 року про посвідчення договору обміну квартирами, однак договір міни не виявлений.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Таким чином, оскільки позивачами втрачено правовстановлюючий документ: договір міни, посвідчений Золочівською державною нотаріальною конторою від 20.06.1995 №1988, яким засвідчується їх право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а наявні у них документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на квартиру, зв`язку з чим їм відмовлено у державній реєстрації права власності на не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, що позбавляє можливості позивачів розпоряджатися спірною квартирою, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і підлягають до задоволення.

Щодо покликання Золочівської міської ради Львівської області на те, що позов заявлено до неналежного відповідача, суд зазначає, що оскільки квартира АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада м. Золочева, Золочівська міська рада Львівської області є належним відповідачем у даній справі.

З огляду на вказане суд доходить висновку про те, що позивачі в силу закону набули право на спірне майно і не втратили його, однак у них відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджував би їхні права, у зв`язку із чим наявні підстави для визнання за позивачами права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного і керуючись ст. 81, 82, 258-259, 263-265, 280-284, 315, 319, 354-355 ЦПК України,

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до територіальної громади м. Золочева Львівської області в особі Золочівської міської ради Львівської області про визнання права спільної сумісної власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за:

- ОСОБА_1 (зареєстрована адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

- ОСОБА_2 (зареєстрована адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );

- ОСОБА_3 (зареєстрована адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 );

- ОСОБА_4 (зареєстрована адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30-ти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення 30-денного строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 29жовтня 2020 року.

Суддя П. В. Пилип`як