Справа № 189/580/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.10.2020 року смт. Покровське Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники судового засідання:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_3 яким просила суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме, легкового автомобіля ЗАЗ ТF699Р-73, VIN- НОМЕР_1 , держ. номер НОМЕР_2 , у розмірі 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) гривень.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 02.09.2005 року по 09.11.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09.11.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.

Позивачка зазначає, що, проживаючи однією сім`єю, вони разом з відповідачем мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали легковий вказаний легковий автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, вартість якого на дату звернення з позовом до суду становить 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

У теперішній час сторони проживають окремо, згоди про поділ спільного майна не досягли.

Позивачка вважає, що оскільки право власності на даний легковий автомобіль зареєстроване за відповідачем, то майно необхідно залишити за відповідачем ОСОБА_3 , а на її користь стягнути грошову компенсацію у розмір 1/2 вартості автомобіля, у розмірі 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) гривень.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги заперечив у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73 був ним придбаний 03.10.2009 року, за кошти матері відповідача, ОСОБА_5 , яка у травні 2009 року продала житловий будинок, що перебував у її приватній власності та отримала передоплату у розмірі 40000 грн. під розписку до укладення договору купівлі-продажу та переоформлення всіх необхідних документів.

Договір купівлі-продажу житлового будинку матері ОСОБА_5 укладений 24.04.2010 року та зареєстровано в реєстрі за № 1189.

Відповідач ОСОБА_3 вважає, що оскільки автомобіль ним придбаний під час окремого проживання з позивачкою ОСОБА_1 , з якою вони з 2007 року не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету, а також, враховуючи те, що автомобіль придбаний за кошти матері ОСОБА_5 , позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Відповідач також зазначив, що участі позивачки ОСОБА_1 коштами або працею у набутті автомобіля ЗАЗ ТF699Р-73 не було, оскільки він спільно з позивачкою з 2007 року не проживав, вони не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, пояснила суду, що проживала разом з відповідачем до січня 2010 року за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку відповідача. Автомобіль був придбаний відповідачем під час їх шлюбу, за їх спільні кошти.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позицію позивачки та зазначив, що оскільки автомобіль був придбаний подружжям у шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, пояснив суду, що уклав шлюб з позивачкою ОСОБА_1 у 2005 році. Позивачка зловживала спиртними напоями, пропивала всю свою заробітну плату, яку вона отримувала, працюючи технічним працівником у Романківській школі, вони проживали разом як сім`я у с. Романки не більше одного року. Її батьки іноді давали гроші сторонам (подружжю), які витрачалися тільки на оплату комунальних послуг. Автомобіль ЗАЗ був придбаний відповідачем у вересні 2009 року, в автосалоні в м. Запоріжжя за кошти відповідача. Вартість придбаного автомобіля складала 69800,00 грн, з яких: 40000,00 грн. були отримані від продажу батьківського будинку, 10000,00 грн. були отримані від продажу старого автомобіля марки «Жигулі» та 19800,00 грн.- особисті гроші відповідача ОСОБА_3 , які він відкладав зі своєї заробітної плати.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав позицію відповідача та зазначив, що оскільки автомобіль придбаний відповідачем за час окремого проживання з позивачкою ОСОБА_1 з якою вони з 2007 року не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету, а також враховуючи те, що автомобіль придбаний за кошти матері відповідача ОСОБА_5 , отриманих від продажу її житлового будинку, автомобіль ЗАЗ не є спільною сумісною власністю подружжя.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що позивачка ОСОБА_1 проживала разом з відповідачем ОСОБА_3 з 1996 року у батьків позивачки ОСОБА_1 , а саме, по АДРЕСА_2 . Коли відповідач ОСОБА_3 приїхав в с. Романки, він офіційно не працював та отримував гроші від своїх батьків. Потім ОСОБА_3 купив будинок на АДРЕСА_1 і подружжя переїхало в цей будинок. Десь у 2005 році вони уклали шлюб, проживали однією сім`єю приблизно до 2011 року. ОСОБА_1 весь цей час працювала в Романківській школі, вела домашнє господарство, сторони держали корову та інших домашніх тварин. Спиртним позивачка не зловживала, випивала як всі люди. Батьки позивачки подружжю ОСОБА_7 дуже помагали грошима. Про обставини придбання автомобіля ЗАЗ свідку нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що сторони проживали разом з 1996 року по 2011 рік, в с. Романки. ОСОБА_3 за батьківські гроші купив хату по АДРЕСА_1 , де позивач та відповідач продовжили разом проживати. Вдома в них було велике господарство (огороди, присадибна ділянка, домашні тварини, птиця), за яким доглядала позивачка ОСОБА_1 , яка також працювала в школі. Про обставини придбання автомобіля ЗАЗ свідку нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що приймав безпосередню участь у придбанні автомобіля ЗАЗ, возив відповідача ОСОБА_3 до автосалону в м. Запоріжжя, а також в с. Коломійці по кошти за проданий його матір`ю будинок. ОСОБА_9 показав, що автомобіль коштував приблизно 70000,00 гривень, зі слів відповідача йому відомо, що більша частина грошей - це кошти від продажу будинку його матері.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що приходиться рідною матір`ю відповідачу. У 2007 році вона переїхала жити в с. Романки до сина та продала будинок, в якому раніше проживала в с. Тихе. Будинок був проданий за 40000 грн. Гроші за будинок свідок отримала особисто та передала їх своєму синові ОСОБА_3 , який потім купив за них автомобіль ЗАЗ. Скільки коштів передала сину для купівлі автомобіля і коли саме не пам`ятає. Про обставини спільного проживання сина з ОСОБА_1 їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що у 2008 році разом з колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_11 віддала частину коштів у розмірі 10 тисяч гривень за будинок у с. Тихе, який пізніше вони купили у власниці цього будинку - ОСОБА_5 . Гроші належали її цивільному чоловікові, що він передавав кошти ОСОБА_7 знає з його слів, дату точно не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що знає відповідача, ОСОБА_3 як співробітника підприємства ТОВ «ТГК», де вони разом працювали у 2007-2009 році. Свідок працювала бухгалтером, а ОСОБА_3 - водієм. Зі слів відповідача їй відомо, що він проживав у 2007-2009 роках сам, пізніше перевіз свою матір. Також зі слів відповідача їй відомо, що матір продала свій будинок і на ці кошти був куплений автомобіль. Сама на подвір`ї ОСОБА_7 була кілька разів, недовго, до хати не заходила, на подвір`ї нікого, окрім відповідача, не бачила. Також пояснила, що підписала акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 , де зазначалося, що ОСОБА_1 там не проживає з 2007 року зі слів відповідача, ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що 02.09.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_13 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 02.09.2005, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції. Прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_7 (а. с. 3).

09.11.2018 року заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний. Рішення набрало законної сили 11.12.2018 року (а. с. 4).

03.10.2009 року ОСОБА_3 придбаний автомобіль ЗАЗ, VIN- НОМЕР_1 , що підтверджується актом передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року (а. с. 33).

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 07.10.2009 року (копія, а. с. 5)

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.04.2010 ОСОБА_5 продала ОСОБА_11 житловий будинок загальною площею 57,9 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 за 12000,00 грн. (а. с. 34-35).

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_3 від 30.09.2019 року та від 07.07.2020 року, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , комісія в складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії встановила, що за даною адресою ОСОБА_1 , з вересня 2007 року і по теперішній час не проживає, а проживає в АДРЕСА_1 . З вказаного часу остання спільного господарства з ОСОБА_3 не вела (а. с. 31-32).

Суд, заслухавши сторони, представників, свідків, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, у тому числі, письмові, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За положеннями ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 24.04.2010 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_11 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за 12 000,00 гривень (дванадцять тисяч) гривень (а. с. 34).

Суд відхиляє твердження відповідача, що він придбав спірний автомобіль за кошти від продажу цього будинку, оскільки відповідач не надав жодних допустимих доказів того, що сума купівлі-продажу будинку складала насправді 40000,00 (сорок тисяч) гривень, а не 12000,00 (дванадцять тисяч) гривень, як зазначено у договорі, і ці кошти були отримані матір`ю відповідача у 2009 році, а не в 2010 році, коли був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку. Показання свідків не є належними та допустимим доказами у даному випадку; жодних розписок та інших письмових доказів, що ці кошти були отримані від продажу будинку та передані відповідачу, суду не надані.

Суд також відхиляє твердження відповідача, що автомобіль придбаний також за решту особистих коштів відповідача, оскільки жодних доказів цього суду не надано.

Суд також відхиляє як неналежний і недопустимий доказ акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_3 від 30.09.2019 року та від 07.07.2020 року, складених за адресою: АДРЕСА_1 , згідно яких комісія в складі депутата Покровської селищної ради та двох членів комісії встановила, що за даною адресою ОСОБА_1 , з вересня 2007 року і по теперішній час не проживає, а проживає в АДРЕСА_1 . З вказаного часу остання спільного господарства з ОСОБА_3 не вела (а. с. 31-32).

Суд відхиляє дані акти як докази з тих підстав, що вони складені за минулий період, отже, комісія у 2019 та 2020 роках не могла встановити, чи проживала ОСОБА_1 у будинку в період з 2007 по 2018 роки, окрім того, дана інформація міститься в актах зі слів самого відповідача.

Жодних доказів окремого проживання подружжя суду не надано.

Суд встановив, що сторони перебували у шлюбі з 2005 року до 2018 року. З встановлених під час судового розгляду обставин справи вбачається, що спірний автомобіль ЗАЗ ТF699Р-73, VIN- НОМЕР_1 , держ. номер НОМЕР_2 придбаний відповідачем у жовтні 2009 року, тобто, в період шлюбу, в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя. Сторони працювали, вели спільне господарство і мали спільний бюджет під час проживання.

Суд дійшов висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована.

При визначенні розміру майна суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 не надала доказів того, що вартість спірного автомобіля ЗАЗ складає 85 000 грн. Відповідачем надано акт передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року відповідно до якого вартість автомобіля ЗАЗ VIN- НОМЕР_1 складає 68 913,00 грн. (а. с. 33).

Суд неодноразово роз`яснив сторонам право на заявлення ними клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи з тим, щоб встановити реальну вартість автомобіля на день розгляду справи, однак сторони відмовились від проведення такої експертизи, тому суд при ухваленні рішення виходить з наявних матеріалів справи і доходить висновку про стягнення половини вартості транспортного засобу, а саме, легкового автомобіля «ЗАЗ», TF699P-73, VIN № НОМЕР_4 , на користь позивачки в розмірі 34456,5 грн., що складає половину вартості автомобіля, зазначеного у акт передачі-прийняття автомобіля №zk60034930 від 03.10.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь позивача, слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 681, 67 грн. (34456,5/42500х840,80 = 681,67 грн.).

Керуючись ст. ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію половини вартості транспортного засобу - легкового автомобіля «ЗАЗ», TF699P-73, VIN № НОМЕР_4 , в розмірі 34456,5 грн. (тридцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят шість грн. 50 коп.)

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 681, 67 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 02 листопада 2020 року.

Суддя О.В. Чорна