"05" листопада 2020 р.
Справа №642/4578/20
Провадження №2/642/1421/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Бородіної О.В., при секретарі Старікові О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

Встановив:

У вересні 2020 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернулася ОСОБА_1 з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що їй на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л.П., серія ВЕХ 133676. У квартирі також зареєстрований син позивачки, який не є власником зазначеної квартири, є громадянином Російської Федерації з 2019 року, більше чотирьох років постійно проживає в Російській Федерації, де і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 не знявся. На підтвердження факту непроживання відповідача за вказаною адресою позивачем надано Акти про непроживання. Оскільки відповідач більше року не користується житловим приміщенням, комунальні послуги не сплачує, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 було відкрите провадження в даній справі, постановлено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, на адресу суду надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, прохав розгляд справи проводити у його відсутності.

Департамент реєстрації Харківської міської ради про дату та час розгляду справи також сповіщався належним чином, причини неявки суду невідомі, пояснення щодо позову не надані.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (будинок готельного типу), що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.09.2007, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л.П., р.№4395, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16272103 від 14.10.2007.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 21.04.1994.

Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач ОСОБА_2 зареєстрований також у вказаній квартирі. Встановлено, що декілька років тому відповідач залишив спірне приміщення і з тих пір в квартирі не проживає.

Даний факт, крім актів про непроживання від 15.01.2020, 07.09.2020 підтверджується паспортом РФ ОСОБА_2 № НОМЕР_2 від 09.08.2019, де зазначено місце реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , довіреністю №09АА0428545 від 13.12.2019, згідно якої відповідач надав позивачу повноваження бути його представником пр. вирішенні питання щодо зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено приписами ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

У даній справі відповідач є членом сім`ї власника житлового приміщення і набув право користуванням його майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язані, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні та наявність у відповідача іншого місця проживання, реєстрації, де він проживає з моменту виїзду із спірної квартири, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належній ОСОБА_1 квартирі порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Керуючись ст. ст.12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.. ст.. 29, 317, 319, 386, 391 ЦК України , суд -

ухвалив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Бородіна