Справа № 128/816/20
Провадження № 22-ц/801/1934/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 рокуСправа № 128/816/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Васильєва Т. Ю.

Рішення ухвалено в м. Вінниці

Повний текст рішення складено 01 вересня 2020 року,

Встановив:

У березні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15 грудня 2009 року.

При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування у АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Також відповідачем була підписана Довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписавши яку відповідач підтвердила, що ознайомлена із фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів.

На підставі договору про надання банківських послуг банком відкрито відповідачу картковий рахунок із встановленим на нього кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 12 900 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 11 березня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 25 961,43 грн., із яких: 11 864,70 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4161,14 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 8223,14 грн. - нарахована пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1212,45 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 серпня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі, пославшись на те, що рішення суду ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач особисто підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що свідчить про ознайомлення її з тарифами. Після отримання картки відповідач її активувала, використовувала кредитні кошти та частково погашала заборгованість за кредитним договором, тобто вона приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, що діяли на час укладення договору. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за простроченим тілом кредиту. Виписка по картковому розрахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами на підтвердження розміру заборгованості відповідача. Враховуючи те, що матеріалами справи доведено неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, банк має усі законні підстави для нарахування і стягнення неустойки.

Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надала.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 15 грудня 2009 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, згідно якої виявила бажання отримати кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» із бажаним кредитним лімітом в сумі 500 грн., зі сплатою базової процентної ставки за кредитом - 2,5% на місяць на залишок заборгованості (а. с. 33).

Підписавши анкету-заяву відповідач ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Також у анкеті-заяві зазначено, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 90 днів, банк змушений буде звернутися до суду, а позичальник зобов`язаний буде сплатити штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а. с. 33).

У анкеті-заяві від 15 грудня 2009 року зазначено номер виданої відповідачу картки НОМЕР_1 (а. с. 33).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 11 березня 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в загальній сумі 25 961,43 грн., із яких: 11 864,70 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4161,14 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 8223,14 грн. - заборгованість по пені; 1712,45 грн. - заборгованості по судовим штрафам (а. с. 21-22).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивачем не доведено, що заявлена до стягнення сума є саме простроченою заборгованістю за тілом кредиту, враховуючи, зокрема те, що із наданих банком розрахунків заборгованості та виписки з особового рахунку вбачається, що позивачем здійснювалось автоматичне списання нарахованих відсотків шляхом збільшення тіла кредиту. При цьому розмір відсотків за користування кредитом встановлювався на розсуд банку без згоди на те позичальника, оскільки згідно наданого розрахунку відсотки нараховувались як в розмірі 2,5% як зазначено в анкеті-заяві, так і у підвищеному розмірі: 3,6%, 3,5% на місяць, згода на що відповідачем у підписаній нею анкеті-заяві відсутня.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 15 грудня 2009 року, відповідно до якої їй було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого було збільшено банком до 12 900 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 грудня 2009 року в загальній сумі 25961,43 грн., із яких: 11 864,70 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4161,14 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 8223,14 грн. - нарахована пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1212,45 грн. - штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 грудня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31 жовтня 2015 року, станом на 31 жовтня 2019 року та станом на 11 березня 2020 року; виписку за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 12 березня 2020 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; анкету-заяву від 15 грудня 2009 року; довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 15 грудня 2009 року; Умови та правила надання банківських послуг; наказ про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів), а також копії паспортів відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 11 864,70 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31 жовтня 2015 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 6722,87 грн.; залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 0,00 грн. (а. с. 9-12).

Згідно наданого розрахунку заборгованості станом на 31 жовтня 2019 року заборгованість за тілом кредиту 15 481,36 грн., із якої: заборгованість за поточним тілом кредиту складає 14 251,21 грн. і заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1230,15 грн. (а. с. 13-20).

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 11 березня 2020 року заборгованість за тілом кредиту 11 864,70 грн., із якої: заборгованість за поточним тілом кредиту складає 0,00 грн. і заборгованість за простроченим тілом кредиту - 11 864,70 грн. (а. с. 21-22). При цьому у зазначеному розрахунку станом на 01 листопада 2019 року зазначена сума простроченого тіла кредиту - 15 481,36 грн. (а. с. 21), тоді як у попередньому розрахунку станом на 31 жовтня 2019 року зазначена сума поточного кредиту - 14 251,21 грн., а простроченого кредиту - 1230,15 грн.

Додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 грудня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2015 року, станом на 31 жовтня 2019 року та станом на 11 березня 2020 року, не можуть бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки ці розрахунки не є первинними документами, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Крім того жоден з доданих до позовної заяви розрахунків не містить посади, прізвища та підпису посадової особи банку, яка здійснила ці розрахунки, а тому ці розрахунки не є належними та допустимими доказами, що підтверджують розмір заявленої до стягнення заборгованості за кредитним договором.

Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 12 березня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту.

Крім того зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади, прізвища та підпису посадової особи банку, яка виготовила таку виписку (а. с. 23-30).

Надані позивачем до позовної заяви довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я ОСОБА_1 (договір б/н) та довідка про видані ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № б/н кредитні картки не є належними та допустимими доказами отримання відповідачем кредитних карток, а також зміни розміру встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту, оскільки ці довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу (вихідного номеру та дати; посади, прізвища посадової особи банку, яка видала ці довідки). Крім того у цих довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 15 грудня 2009 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме цього кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

У наданій позивачем копії довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» міститься підпис, проте прізвище особи, яка поставила цей підпис, не зазначено, що позбавляє суд можливості встановити, що така довідка підписана саме відповідачем. Водночас у цій же копії довідки (у її верхній частині) зазначено: номер 130729501, а у підписаній відповідачем анкеті-заяві від 15 грудня 2009 року зазначено: номер 130729482, що свідчить про те, що дана довідка не стосується кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача у цій справі, оскільки у довідці про умови кредитування та у анкеті-заяві позичальника зазначено різні номери, а у позовній заяві, і у розрахунках заборгованості за кредитним договором позивач зазначає про договір № б/н від 15 грудня 2009 року та позивачем не доведено іншими доказами, що зазначена довідка про умови кредитування та анкета-заява від 15 грудня 2009 року є частинами одного і того ж договору.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач особисто підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що свідчить про ознайомлення її з тарифами.

Враховуючи те, що позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 11 864,70 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування такими кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) за прострочення зобов`язання також є недоведеним.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в тому, що після отримання картки відповідач її активувала, використовувала кредитні кошти та частково погашала заборгованість за кредитним договором, тобто вона приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, що діяли на час укладення договору, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилася з ними, підписавши 15 грудня 2009 року анкету-заяву.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також відсотків та неустойки, не заслуговують на увагу та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності у відповідача зазначеної ним заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 11 864,70 грн., у зв`язку з чим суд також позбавлений можливості перевірити правильність нарахування відсотків і неустойки (пені, штрафів), які нараховані банком за прострочення зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун