БРОДІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №439/780/20

Провадження № 2/439/384/20

29 жовтня 2020 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області у складі головуючого судді Бородійчук О.І., з участю секретаря судового засідання Скорик І.Б., під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Броди цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/0642/82/53885 від 22 листопада 2007 року,

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/0642/82/53885 від 22 листопада 2007 року.

В обґрунтування своєї вимоги позивач покликається на те, що 22 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0642/82/53885. За умовами цього договору банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40800 доларів США 00 центів строком до 22 листопада 2017 року (включно), а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 23 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 3584/0642/325570, посвідчений приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Матіяш Г.П. та зареєстровано в реєстрі за № 5242. З укладенням кредитного договору та договору іпотеки кредитор отримав законне право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Також позивач вказує, що 07 грудня 2012 року винесено рішення Бродівського районного суду Львівської області у справі № 2-889/12, відповідно до якого позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/0642/82/53885 від 22 листопада 2007 року в розмірі 65728,36 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти згідно офіційного курсу НБУ станом на 15 серпня 2012 року становить 525366 грн. 75 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення набрало законної сили 02 січня 2013 року. Однак, позичальник не виконує рішення суду та умови договору.

24 липня 2020 року представником відповідача адвокатом Посікірою Р.Р. подано відзив на позовну заяву про відмову в задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Заперечення обґрунтовано тим, що позивачем неправильно визначено розмір заборгованості за кредитним договором. Представник вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 51196 доларів США 48 центів є безпідставними.

Крім того, представник відповідача у відзиві вказує, що позивачем пропущено строк для заявлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Він вважає, що внаслідок пред`явлення до суду позову про стягнення заборгованості банком 15 серпня 2012 року, банк самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно з цього моменту у відповідачів по справі виник обов`язок сплатити усю суму боргу, а у позивача вимагати виконання цього обов`язку.

08 вересня 2020 року Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» подано відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді на відзив банк зазначає, що банком правильно нараховано розмір заборгованості, вказаний у позовній заяві; ппроценти за користування кредитом нараховуються кредитором щомісяця на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Крім того, банк вважає, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії договору.

Взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 22 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0642/82/53885, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 40800 доларів США строком до 22 листопада 2017 року (включно), а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 23 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 3584/0642/325570, посвідчений приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Матіяш Г.П. та зареєстровано в реєстрі за № 5242.

07 грудня 2012 року Бродівський районний суд Львівської області ухвалив рішення у справі № 2-889/12, яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/0642/82/53885 від 22 листопада 2007 року в розмірі 65728,36 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти згідно з офіційним курсом НБУ станом на 15 серпня 2012 року становило 535366 грн. 75 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом 37173,62 доларів США (297128,74 грн.); заборгованість по сплаті відсотків 3962,23 доларів США (31670,10 грн.); пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків 24592,51 доларів США (196567,90 грн.); витрати по сплаті судового збору у розмірі 3219,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із змісту ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти по кредиту припиняються у випадку пред`явлення вимог про дострокове повернення кредиту.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд бере до уваги, що від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 та на який посилається позивач у відповіді на відзив щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду відступила у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Так, Велика Палата вказала, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За таких обставин суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що 15 серпня 2012 року (дата звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду у справі № 2-889/12) закінчився строк кредитування за кредитним договором та у банку припинилося право нараховувати проценти, неустойку та інші платежі за кредитним договором.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 51196 доларів США 48 центи є безпідставними, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Внаслідок пред`явлення до суду позову про стягнення заборгованості банком 15 серпня 2012 року, банк самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно з цього моменту у відповідачів по справі виник обов`язок сплатити усю суму боргу, а у позивача вимагати виконання цього обов`язку.

Право банку задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржниками вимоги про повернення кредиту в повному обсязі.

Суд вважає, що посилання представника позивача у відповіді на відзив, на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2020 року у справі №548/981/15-ц є помилковим, адже він стосується припинення зобов`язань за договором іпотеки, а не застосування наслідків спливу позовної давності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 183/183/16-ц (провадження № 61-21050св18) вказано, що на вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати (судовий збір) покладаються на позивача. Тому позовна вимога про відшкодування витрат по сплаті судового збору до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4, 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Представник відповідача просить суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №21/07-3 від 21 липня 2020 року, згідно з яким Бюро в особі адвоката Посікіри Романа Романовича надає відповідачу 1 професійну правничу допомогу у даній справі.

Згідно з п. 6.1. договору про надання професійної правничої допомоги та правового супроводу клієнта, винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для Клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 20 000, 00 (двадцять тисяч гривень та 00 коп.) за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими.

Відповідно до п. 6.3. Договору гонорар у сумі 20 000, 00 грн. усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції сплачується сплачується Клієнтом Бюро не пізніше, ніж через 5 днів після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 № 922/445/19 (Номер постанови 85211544) зазначено:

«Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Своєю чергою позивач не зазначив розмір зменшення витрат, які підлягають розподілу, та не навів доказів, що заявлені витрати є неспівмірними із позовними вимогами. Таким чином, у суду немає підстав для відповідного зменшення задоволених у позовній заяві вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт, ціною позову, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню вказані витрати.

Керуючись ст. 4, 7, 12, 13, 43, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити повністю в задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/0642/82/53885 від 22 листопада 2007 року: у частині стягнення 51196,48 доларів США відмовити за безпідставністю; у задоволенні решти вимог відмовити у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 20 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Бродівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. Бородійчук