Ухвала

29 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 758/8155/17

провадження № 61-15469ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за аліментами та пені за порушення строків,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за аліментамиу розмірі 156 493,65 грн та пені за порушення строків у розмірі 47 574,58 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 04 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у якому у них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 грудня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з позивачем.

З метою врегулювання спору щодо матеріального утримання дитини, 23 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого, відповідач зобов`язався сплачувати на утримання малолітньої доньки до досягнення нею повноліття щомісячно аліменти у розмірі еквівалентному 150,00 дол. США у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день сплати аліментів шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача.

Позивач зазначав, що з 2013 року відповідач припинив виконувати зобов`язання за вищевказаним договором, у зв`язку з чим, станом на день подання позовної заяви у відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 156 493,65 грн.

У зв`язку з порушенням строків виконання зобов`язань зі сплати аліментів, позивач просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення у розмірі 47 574,58 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментам за період з січня 2013 року по вересень 2017 року в розмірі 156 493,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по вересень 2017 року в розмірі 47 574,58 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 2 040,68 грн.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за договором про сплату аліментів на дитину від 23 вересня 2009 року належним чином не виконував, станом на 20 грудня 2017 рік у останнього утворилась заборгованість за період з січня 2013 року по вересень 2017 рік яка становить 156 493,65 грн, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з наявної у відповідача заборгованості по аліментам та чинного законодавства України.

У жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у вищевказаній справі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Заявник у своїй скарзі посилається на підстави, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Водночас, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що ця справа має виняткове значення для заявника, оскільки полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів, встановлених обставин, а також з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому. Доказів, які свідчать про винятковість справи для заявника матеріали касаційної скарги не містять.

Інших посилань випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга не містить.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за аліментами та пені за порушення строків відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик