Справа № 303/2377/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

за участі представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року та додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року, головуюча суддя Курах Л.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та стягнення безпідставно списаних грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів у сумі 14 118,00 гривень та нарахування відсотків за кредитним договором незаконними та стягнення з останнього на користь ОСОБА_3 безпідставно списаних грошових коштів у сумі 14 118,00 гривень з кредитної карти «Універсальна» ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , а також витрат на правову допомогу та судового збору.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 є клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та власником кредитної карти «Універсальна» ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 . 11.08.2018 року невстановленою особою було здійснено перевипуск Sim-карти номера мобільного телефону позивача і за її допомогою з вищевказаної кредитної карти було знято грошові кошти в сумі 14 118,00 гривень. Оскільки списання коштів відбулося несанкціоновано, без волі позивача, то вона звернулася на гарячу лінію ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою заблокувати вказану карту та повернути зняті кошти. Крім того, 12.08.2018 року позивач звернулася до правоохоронних органів з відповідним повідомленням, у зв`язку з чим було розпочато кримінальне провадження № 0002375, за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.185 КК України. 28.01.2019 року позивач звернулася до ПрАТ «ВФ Україна» із заявою про надання інформації щодо причин блокування та пере випуску Sim-карти номера її мобільного телефону. Крім того, 08.02.2019 року позивач звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою вимогою про проведення службового розслідування з підстав несанкціонованого списання коштів з її рахунку та щодо повернення цих коштів, в задоволенні вказаної вимоги позивачу було відмовлено. 05.03.2019 року позивач звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про надання інформації щодо отримувача коштів знятих з її кредитної карти, однак відповіді не тримала. Оператор за номером гарячої лінії ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що ніякі відповіді більше надавати не будуть. На сьогоднішній день відповідач не здійснив жодних заходів щодо усунення порушень, у зв`язку з чим позивачу нараховують відсотки за користування кредитними коштами.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів у сумі 14 118,00 гривень незаконними.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 безпідставно списаних грошових коштів у сумі 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) гривень з кредитної карти «Універсальна» ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) гривні судового збору.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Фекийшгазі Крістіана Степановича про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Банк подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також Банком подано апеляційну скаргу на додаткове рішення, яке просили скасувати та відмовити у задоволенні витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року невідомою особою було здійснено перевипуск сім-картки мобільного номера телефону Позивача (підтверджується листом-відповіддю ПрАТ «ВФ Україна»).

Отримавши доступ до мобільного номеру Позивача, невідомі особи, шляхом дзвінка на гарячу лінію 3700 здійснили перерахунок коштів по реквізитах на суму 13 267,60 грн, комісія склала 140,68 грн. Всього невідомими особами того дня були зняті грошові кошти на загальну суму 14 118,00 грн.

Того ж дня, виявивши несанкціоноване зняття коштів з рахунку, на виконання пунктів 1.1.2.11, 2.1.1.5, 2.1.1.5.11 «Умов та Правил надання банківських послуг», згідно яких клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про втрату сім-картки, мобільного телефону чи її незаконне використання, при отриманні звістки про незаконне використання картки, Позивач зателефонувала на гарячу лінію 3700 з вимогою зняті з її рахунку шляхом шахрайства.

Наступного дня, Позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим було відкрите кримінальне провадження № 0002375.

Позивач також звернулась до ПрАТ «ВФ Україна» з метою отримання інформації про причину блокування і 1.10.2018 року її номеру мобільного телефону та підставах перевидані невідомим особам сім-карти.

08.02.2019 року Позивач звернулася з письмовою Вимогою до ПАТ КБ «Приватбанк» про проведення службового розслідування, в якій Відповідачем було відмовлено.

Позивач виконавши всі залежні від неї дії, передбачені «Умовами та Правилами надання банківських послуг», максимально сприяла Відповідачу з метою найшвидшого вирішення спірної ситуації та повернення йому належних коштів.

Як вбачається з поданої Відповідачем «Відповіді на с/з на предмет проведення службової перевірки по факту списання грошових коштів» №11408, в ході перевірки Службою безпеки було встановлено, що отримувач коштів, ОСОБА_4 внесений до списку клієнтів які мають обмеження в банківському обслуговування під кодифікатором 1.41 - Шахраї в електронних операціях. Службою безпеки зроблене припущення, що ОСОБА_4 оформив рахунок в АБ «Укргазбанк» з метою здійснення шахрайських операцій, або за винагороду передав його третім особам.

Таким чином, за результатами внутрішньої службової перевірки Відповідачем фактично встановлено, що перерахування коштів здійснювалося не за дорученням Позивача, а шляхом застосування шахрайських методів. При цьому службовою перевіркою не встановлено, яким чином шахраям стали відомі персональні дані Позивача. Доводи проведеної перевірки зводяться виключно до припущень про те, що Позивач самостійно розголосила свої персональні дані. Такі припущення не підкріплені жодними доказами.

Апелянт по справі стверджує, що ОСОБА_3 розголосила (свідомо передала третім особам) особисті дані, кодові слова, дані карт та іншу інформацію необхідну для проведення ідентифікації клієнта та здійснення платежів, однак доказів цього не надано.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі є припущеннями.

Як вбачається з наданого Відповідачем аудіозапису, при здійсненні переказу коштів, невідома особа не називала усіх цифр платіжної картки, не озвучувала термін дії картки чи її CVV2 код.

Працівником ПАТ КБ «Приватбанк» запитувались дані, які є загальновідомими про особу: ПІБ особи, її місце прописки (співпадає з її місцем проживання), ПІБ чоловіка, дати народження, тощо.

Такі дані є загальнодоступними та відкритими у мережі Інтернет, оскільки Позивач є директором 2 юридичних осіб: TOB «Фішер Україна» та TOB «Роботек» та засновником TOB «Еко колор», відтак всі відомості про неї є відкритими даними, доступ до яких має необмежене коло осіб.

Дані про дату та місце народження, чоловіка та родину є відкритими в соціальних мережах, зокрема Фейсбук та ОСОБА_5 , в яких зареєстрована Позивач.

Щодо запитуваного кодового слова « ОСОБА_6 », суд звертає увагу на наступне.

При реєстрації у ПАТ КБ «Приватбанк», представник банку в якості кодового слова завжди рекомендує назвати прізвище (дівоче прізвище) батьків особи, яка проходить реєстрацію, і тільки у випадку незгоди назвати такі дані, у якості кодового слова просять назвати будь-яке інше слово.

У відкритому профілі соціальної мережі Фейсбук Позивача в розділі «Сімя» вказано матір - ОСОБА_7 та сестра - ОСОБА_8 . Відтак, логічно, що дівоче прізвище Позивача - ОСОБА_6 .

Тобто кодове слово не розголошувалось Позивачем, як і будь-яка інша інформація названа невідомою особою (шахраєм) під час дзвінку на номер НОМЕР_2 .

Позивач не розголошувала інформацію, яка б могла сприяти несанкціонованому зняттю коштів з кредитної карти № НОМЕР_1 .

Вказане також підтверджується нотаріально завіреною заявою від 07.03.2019 року №529 (а.с.30).

За ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В даному випадку, апелянт не довів жодними належними та допустимими доказами той факт, що Позивач могла розголосити конфіденційні банківські дані. Відтак, твердження, на яких базуються заперечення відповідача грунтуються виключно на припущеннях.

До спірних правовідносин застосовуються спеціальні норми законодавства, які не мають відношення до порядку відшкодування завданих збитків чи шкоди, у зв`язку з чим не потребують встановлення цивільного правопорушення з боку Відповідача. Повернення безпідставно списаних коштів здійснюється на підставі ст. 1073 ЦК України.

Так, за ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 37.2 ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п.п.7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наявність обставин які безперервно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13.05.2013 року в справі 6-71цс15.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах по справах №569/14076/16-ц від 27.06.2019 року, №754/11784/15-ц від 15.05.2019 року, №570/2219/17 від 18.04.2019 року.

У відповідності до постанови Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 190/926/16-ц, тягар доказування того, що несанкціонований доступ до рахунку відбувся через дії самого користувача, покладається на Банк.

Верховний Суд у своїй постанові по справі №570/2219/17 від 18.04.2019 року зазначив, що «за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

В той же час, Відповідач не підтверджує жодними належними та допустимими доказами ті обставини, які звільняють його від відповідальності, зокрема той факт, що саме дії Позивача призвели до втрати чи незаконного використання інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Всі доводи Відповідача базуються виключно на припущеннях.

Щодо посилання апелянта на Умови та правила надання банківських послуг, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Матеріали справи, не містять таких письмових доказів та документів, як Умови та правила надання банківських послуг.

Окрім того, з приводу їх застосування, вартими уваги є висновки Верховного суду у справі № 342/180/17 (Постанова ВП ВС від 3 липня 2019 року):

- оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома;

- банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші;

- споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений;

- роздруківка правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування;

- оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів і витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Апелянтом оскаржено також і додаткове рішення від 21 листопада 2019 року про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Апеляційний суд вважає, що заявлені витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. є підтвердженими та доведеними належними і допустимими доказами, зокрема договором про надання правової допомоги від 14.05.2019 року,додатковою угодою від 14 травня 2019 року, актами про прийняття передачі наданих послуг з правової допомоги від 29.07.2019 року, від 22.10.2019 року, від 04.11.2019 року в яких зазначено назви наданих послуг та їх вартість, а також відповідними квитанціями про сплату за вказані послуги. Дана сума витрат є співмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судові рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року та додаткове рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді