Дата документу 27.10.2020
Справа № 937/8519/19
Провадження № 2/937/595/20
27 жовтня 2020 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді: Іваненко О.В.,
за участю секретаря: Захарової І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє як законний представник малолітнього ОСОБА_1 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє як законний представник малолітнього ОСОБА_1 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач обґрунтовує позов тим, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_3 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 28.01.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, законним власником житлового будинок є АТ «Укрсоцбанк». Втративши право власності на квартиру, відповідачі ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 втратили відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Малолітній (неповнолітній) ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої (неповнолітньої) особи. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії Відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Тому позивач просить суд визнати громадян ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , зняти їх з реєстраційного обліку, зобов`язати звільнити житловий будинок від особистих речей та стягнути витрати по сплаті судового збору.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, але він надав заяву про слухання справи за його відсутності, на позові наполягає. Проти заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином поштовим повідомленням за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома та він не отримує поштове повідомлення. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідачів в судове засідання неповажними.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради - в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не підтримує.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів З.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого AT «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «АЛЬФА БАНК».
Судом було встановлено, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на житловий будинок загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 24.4 кв.м. який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належав на праві власності ОСОБА_3 , на підставі застереження в п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 28.01.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019 р. №157296798 (а.с.7-9, 11).
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно п.3 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
З позовної заяви та Довідок про реєстрацію місця проживання №2707 від 29.05.2019р. №6091, №6092 від 24.10.2019р., встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10,36,37).
Згідно матеріалів справи позивачем на адресу відповідачів 19.09.2019 року було направлено вимогу про добровільне виселення, однак дана вимога була залишена без задоволення відповідачами (а.с12).
Згідно наданого до матеріалів справи висновку Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради №122/18 від 16.07.2020р., орган опіки відповідно до ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мелітопольської міської ради Запорізької області від 16.07.2020, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області не має підстав підтримувати позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» у частині визнання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційне обліку та звільнення приміщення від особистих речей із спірного житлового приміщення (а.с.157).
Судом згідно висновку було встановлено, що відповідно до довідки голови квартального комітету № 5 Гладкої Л.С. від 21.05.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квітня 2019 року не проживають; відповідно до інформації управління освіти Мелітопольської міської ради Запорізької області від 27.05.2020 № 783/08-01-04 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в закладах загальної середньої освіти, підпорядкованих управлінню, станом на 01.06.2020 не навчається; на бесіду до служби у справах дітей Мелітопольської міської ради д з`ясування думки матері щодо розв`язання зазначеного спору та на засідання комісії з питань захисту прав дитини від 03.06.2020 та від 16.07.2020 батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не з`явилися, жодних письмових пояснень щодо їх ставлення до позовних вимог не надали.
Відповідно до абзаців 9 та 10 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
На підставі того, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини.
В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місто проживання батьків.
Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
У висновку зазначено про неможливість запрошення на засідання комісії ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із відсутністю інформації про фактичне місце проживання родини.
Із зазначених відомостей випливає, що малолітня дитина ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_1 в спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не мешкають, що є підставою для втрати ними права користування житловим приміщенням відповідно до ст.72 Житлового кодексу України.
Зазначення Органом опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_2 , таким що втратив право користування жилим приміщенням обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дітей. Одним із прав такої служби Положенням про службу у справах дітей Мелітопольської міської ради ЗОР, затвердженого рішенням 44 сесії Мелітопольської міської ради від 26.10.2018 року №6/1, відповідно до якого управління має право представляти в судах та інших органах, підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності інтереси дітей, пов`язані, зокрема, із захистом житлових, прав дітей. Надаючи висновок до суду, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради діє виключно в інтересах дітей та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби.
Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона в спірному будинку не проживає, а залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірному будинку суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради є недостатньо обґрунтованим фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку, оскільки органом опіки було встановлено, що відповідачі не мешкають у будинку більше одного року та дитина в жодному навчальному закладі не навчається. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.
Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи.
Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку, що оскільки відповідачі будучи родичами колишнього власника у будинку не мешкають з квітня 2019 року, колишній власник будинку після реєстрації права власності за позивачем втратив право власності та користування вищевказаним будинком, встановити місцеперебування відповідачів та вирішити питання в позасудовому порядку не представляється можливим, у добровільному порядку відповідачі не виявили бажання знятися з реєстрації, що у свою чергу приводить до порушення прав позивача і перешкоджає йому належним чином користуватися та розпоряджатися власністю, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
У задоволенні позову в частині зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачів ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд вважає за необхідне відмовити, оскільки визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстрації. Крім того позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів звільнити будинок від особистих речей також не підлягає задоволенню, оскільки дані позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджені відповідними докази, а саме не доведено, що в даному будинку знаходяться речі відповідачів, оскільки як встановлено в судовому засіданні, відповідачі не мешкають у спірному будинку з квітня 2019 року.
Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за платіжним дорученням №6336 у сумі 1921,00грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд
Позов Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє як законний представник малолітнього ОСОБА_1 , за участю третьої особи: Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко