Справа № 466/119/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«04» листопада 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Глинської Д.Б.

за участі секретаря Лань М.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , в якому просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 272 700 грн., що еквівалентно 10 000 дол. США, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 28 вересня 2018 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з якого він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. Відповідно до даного Договору позичальник ОСОБА_4 зобов`язався повернути йому кошти до 31 жовтня 2018 року. До цього часу відповідач кошти не повернув, мотивуючи свою відмову важким матеріальним становищем.

У процесі розгляду справи представником позивача ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог та просили стягнути з відповідача борг у розмірі 272 700 грн., що еквівалентно 10 000 дол. США, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200 грн.

04 листопада 2020 року представником позивача ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення позовних вимог, у зв`язку з частковим стягненням боргу у розмірі 177 632,27 грн. та просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 95 067,73 грн. заборгованості за договором позики, 3111,20 судового збору та 11 200 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов та заяву про зменшення позовних вимог підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які викладені у відзиві. Додатково пояснила, що ОСОБА_4 зареєстрований фізичною особою - підприємцем з 2008 року та здійснює діяльність по виробництву кухонних та інших меблів. ОСОБА_3 був замовником меблів у власне помешкання. ОСОБА_4 не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання у борг будь - яких коштів та зобов`язання повернути їх ОСОБА_3 , оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо придбання матеріалу для виготовлення меблів та їх встановлення, що свідчить про виникнення між сторонами відносин договору підряду.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 , з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частинами 1, 2 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики.

З копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_4 позичив в ОСОБА_3 10 000 дол. США, які зобов`язувався повернути до 31 жовтня 2018 року (а.с. 5).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення.

Як установлено судом, 28 вересня 2018 року відповідач власноручно склав розписку про отримання грошових коштів, оригінал якої знаходиться у позивача. Факт того, що вказана розписка виконана ним особисто відповідач не заперечував. Крім того, ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору підряду, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для придбання матеріалу для виготовлення меблів та їх встановлення у визначеній сумі.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту , порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий договір про надання правової допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанцією до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

З Договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2019 року вбачається, що представником позивача ОСОБА_3 була адвокат Тимофіїв Н.Ю.

У п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зазначено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_3 дійсно були понесені витрати на правничу допомогу, що підтверджується меморіальним ордером №@2PL328505 від 04 лютого 2019 року, та їх загальний розмір становить 11 200 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 дана сума.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 133,137, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 192, 525, 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 95 067,73 грн. заборгованості за договором позики, 3 111,20 судового збору та 11 200 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 109 378,93 грн. (сто дев`ять тисяч гривень триста сімдесят вісім гривень дев`яносто три копійки).

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники процесу:

позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , проживає за зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 05 листопада 2020 року.

Суддя Д. Б. Глинська