головуючий у суді І інстанції Волкова С.Я.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мостової Г.І,

суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Апостолової Вікторії Вікторівни на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року про закриття провадження

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Експортно-кредитне агентство», третя особа: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень), -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Експертно-кредитне агентство» про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень) у розмірі 79 626 грн 36 коп.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року провадження у справі закрито.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що провадження у справі слід закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Апостолова В.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду, яка містить висновок про те, що зазначений спір має розглядатися в порядку господарського судочинства є незаконною, необґрунтованою і суперечить чинному законодавству України, ухвалена при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Під час розгляду клопотання відповідача про закриття провадження справі, суд першої інстанції проігнорував і взагалі не відобразив в ухвалі такі доводи представника позивача, а саме.

Суд першої інстанції не з`ясував вимоги позивача, викладені в позовній заяві, оскільки позивач не оскаржує своє звільнення із займаної посади; не оспорює право Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на прийняття рішення про звільнення його із займаної посади; не ставить перед судом питання про поновлення на роботі; не заявляє вимогу про зміну дати звільнення.

Як зазначено в позовній заяві - суть спору полягає виключно у «стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні». Стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені є виключно трудовий спір, який виник із трудових відносин, а не з корпоративних. Позивач не ставить питання про поновлення на роботі, не оскаржує право Мінекономрозвитку як вищого органу управління ПАТ «Експортно-кредитне агентство» припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав; позов подав безпосередньо до роботодавця з яким у позивача були трудові відносини про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.

Представником ПАТ «Експортно-кредитне агентство» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Доводи позивача про те, що позовні вимоги повністю не з`ясовано, - є хибними, оскільки зі змісту абзацу 7 ухвали про закриття провадження у справі, вбачається, що судом першої інстанції всебічно, об`єктивно та неупереджено з`ясовано всі позовні вимоги, про що також свідчить позиція позивача про довіру суду, висловлену у процесі підготовчого засідання.

Доводи позивача про те, що ним не оскаржується наказ про звільнення, та такі відносини носять суто трудових характер також є хибним, адже суть полягає в тому, що значення має те, які відносини існують між позивачем і органом, який прийняв рішення про його звільнення та всі наслідки такого рішення. Отже, в основі цього спору лежать саме корпоративні відносини і такі твердження мають на меті вийти за межі ухвали постановленої судом першої інстанції та перекласти розгляд справи по суті на Київський апеляційний суд.

Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (надалі по тексту - Мінекономрозвитку) повідомлене належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалося своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направило.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Мінекономрозвитку від 11 липня 2019 року № 1191 позивача було призначено головою правління ПАТ «Експортно-кредитне агентство» (а.с. 15 т.1).

В подальшому, між позивачем та Мінекономрозвитку, вищим органом управління ПАТ «Експортно-кредитне агентство», 11 липня 2019 року було укладено контракт № 26.

Відповідно до преамбули контракту цей контракт є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між позивачем як головою правління та відповідачем (ПАТ «Експортно-Кредитне Агентство») (а.с. 16-19 т. 1).

Судом встановлено, що у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Експертно-кредитне агентство», у якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень) у розмірі 79 626 грн 36 коп.

Позивач зазначав, що повноваження ОСОБА_1 як голови правління було дострокового припинено 16 січня 2020 року (наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 14 січня 2020 року № 5-п) на підставі підпункту 5.4.3.1. пункту 5.4. контракту, цим же наказом було вирішено питання щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі, визначеному пунктом 5.5. контракту, тобто контракт є таким, що припинив свою дію 16 січня 2020 року.

Однак, з наказом 16 січня 2020 року позивача ніхто не ознайомлював і розрахунок станом на 16 січня 2020 року із ним здійснено не було, після 16 січня 2020 року позивач продовжував виходити на роботу, давав вказівки працівникам, проводив наради з питань фінансово-господарської діяльності товариства, наказ Міністерства від 14 січня 2020 року № 5-п був зареєстрований у відповідача лише 11 лютого 2020 року, в подальшому відповідач видав наказ від 17 лютого 2020 року про проведення повного розрахунку із ним, того ж числа його ознайомлено із цим наказом і позивач отримав кошти, трудову книжку, отже затримка у виплаті належних йому сум, зокрема, вихідної допомоги, склала 33 робочі дні.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року задоволено заяву відповідача, залучено до участі у справі як третю особу Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Відповідач звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що:

зміст положень частини 3 статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав;

така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права;

стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідним від вимог щодо правомірності припинення його повноважень.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року закрито провадження у справі.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що спірні правовідносини між позивачем і відповідачем щодо оплати праці (своєчасного розрахунку при звільнені) є трудовими, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є трудовим спором, і не відноситься до категорії корпоративних правовідносин, тому спір у цій справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів відповідача про те, що у цій справі вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги щодо правомірності припинення його повноважень, то колегія апеляційного суду вважає вказані доводи помилковими з огляду таке.

Відповідно до частини 1 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Вказані вище твердження є правильними лише у разі об`єднання при зверненні до суду у квітні 2020 року позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві таких вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Експертно-кредитне агентство» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень), позовні вимоги про поновлення на роботі та про визнання наказу про звільнення незаконним, - відсутні.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не позбавлений права уточнити позовні вимоги та в подальшому, оскаржити наказ від 14 січня 2020 року № 5-п про припинення повноважень, внаслідок чого вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень) позивача, будуть похідними від вимог щодо правомірності припинення його повноважень та відповідно не можуть бути розглянуті у цій справі, то колегія апеляційного суду звертає увагу на таке.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією, нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Позивач має «оправдані очікування» на своєчасний розрахунок при припиненні повноважень та право на судовий захист і доступ до правосуддя, що відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Із приведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає помилковим ставити в залежність здійснення розгляду цієї справи про стягнення заборгованості по заробітній платі від «можливого, очікуваного» звернення позивача до суду з позовом щодо правомірності припинення його повноважень, що не забезпечує ефективне поновлення в правах позивача.

Щодо посилання суду першої інстанції на необхідність врахування при вирішенні цієї справи правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019року у справі № 510/456/17, від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц та ухвалу Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 761/34973/17, то колегія суддів звертає увагу на таке.

При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Разом з тим, суд повинен керуватися частиною 4 статті 263 ЦПК України лише у разі якщо спір випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі № 510/456/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року) позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі та скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про зміну керівника юридичної особи, зміну складу підписантів.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі № 145/1885/15-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року) позивач звернувся з позовом про визнання незаконним усунення (відсторонення) від виконання обов`язків голови правління ПАТ та призначення на цю посаду тимчасово виконуючим обов`язки іншої особи, визнання незаконними рішень наглядової ради ПАТ, скасування запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та зобов`язанні внести запис до цього реєстру.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі № 761/34973/17 (ухвала Верховного Суду від 24 червня 2020 року) позивач звернувся з позовом про визнання наказу про звільнення з посади заступника голови правління ПАТ незаконним, поновлення на роботі на посаді заступника голови правління ПАТ та стягнення середньою заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи вказані вище судові рішення, Верховний Суд виходив з того, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

У справі, що переглядається, заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (припиненні повноважень) безпосередньо до роботодавця з яким у позивача були трудові відносини на підставі контракту.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 у цій справі не ставить питання про поновлення на роботі, не оскаржує право Мінекономрозвитку як вищого органу управління ПАТ «Експортно-кредитне агентство» припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Враховуючи, викладене, підстави для застосування відповідних правових висновків, викладених у постановах палати Верховного Суду від 10 квітня 2019року у справі № 510/456/17, від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц та ухвалу Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 761/34973/17, на думку колегії апеляційного суду відсутні.

Відповідно до статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Апостолової Вікторії Вікторівни задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З повним текстом судового рішення учасники справи можуть ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст судового рішення складений 05 листопада 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар