Справа № 305/2344/19
Провадження по справі 2/305/255/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді В.Е.Ємчука

за участі: секретаря судового засідання С.Ю.Орос

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони, являються власниками будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до запису у будинковій книзі разом із позивачами у будинку зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач понад шість місяців не проживає за місцем реєстрації, а проживає за адресою АДРЕСА_2 . Позивачі вимагали від відповідача оформлення зняття з реєстрації та направляли йому пропозицію, але він на вимоги не реагує, а через те, що на будинок, в якому він проживає, не зареєстрований належним чином, тому він не може оформити зняття з реєстрації. У зв`язку з наведеним просять винести рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом, а саме житловим будинком АДРЕСА_2 .

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явивлися, надали до суду заяву, в якій просять справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

Відповідач, ОСОБА_3 , був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позов у визначений судом строку не подав.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що Відповідач у встановлений законом строк відзив не подав, у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає за можливе вирішити спір на підставі наявних у справі матеріалів.

Оскільки розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши надані позивачами письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.

Момент виникнення права на захист у власників житла пов`язаний з моментом виникнення права власності, оскільки тільки власник повною мірою може використати належні йому права на захист. Правочини про відчуження чи набуття у власність будинку підлягають обов`язковій державній реєстрації, і, відповідно, право власності на будинок виникає саме з моменту державної реєстрації документів, що встановлюють це право.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.01.2005 року позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить на праві приватної власності по 1/2 частці житловий будинок АДРЕСА_2 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За приписами частини першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Виходячи зі змісту зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки інше не встановлено законом, договором, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім`ї права і користування житлом.

Згідно зі ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є не членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Так, згідно із записом в Будинковій книзі для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в житловому будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 дійсно зареєстрований у будинку, що є предметом позову. Такі ж дані були надані Відділом обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Закарпатській області на запит суду про місце реєстрації Відповідача, зробленим судом в порядку ст.187 ЦПК України.

Відповідач, ОСОБА_3 , являючись зареєстрованим в житловому будинку АДРЕСА_2 , що належить Позивачам кожному по 1/2 частці на праві приватної власності, на даний час являється особою, яка втратила право на користування даним житловим приміщенням, оскільки з дочкою Позивачів ОСОБА_4 розірвали шлюб 26.12.2016 року і після розлучення, зокрема з 2017 року не проживає у цьому будинку, у цивільних правовідносинах щодо найму житла з Позивачками не знаходиться, членом сім`ї не являється, а підстав для збереження за ним житла не має, що підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 10.12.2019 року та рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 26.12.2016 у справі 305/1344/16-ц провадження по справі 2/305/946/16 про розірвання шлюбу.

За переконанням Позивачів, дані обставини унеможливлюють їм вільно, повно та безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Позивачі направляли 27.11.2019 Відповідачу лист (копія міститься в матеріалах справи) з пропозицією добровільно оформити зняття з реєстраційного обліку з будинку АДРЕСА_2 , однак добровільно цю вимогу ОСОБА_3 не виконав.

Таким чином з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що у Відповідача, ОСОБА_3 відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у вищезазначеному будинку, що дає підстави для усунення перешкоди в користуванні позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловим будинком АДРЕСА_3 , який належить їм на праві приватної власності, шляхом визнання Відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, тому позов підлягає до задоволення.

Питання про стягнення судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України Позивачі не ставили.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76,81,83,89, 141, 263-265,273,354 ЦПК суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Судові витрати залишити за Позивачами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е.Ємчук