КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/10149/19

28 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді П`ятничук І.В., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності з особою, яка померла,-

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Одинадцята Київська нотаріальна контора про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності з особою, яка померла, в якому просила: визначити, що розмір частки ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1999 року, реєстраційний № д.596-297 27.04.1999 року, становить 1/2 частка; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1-ї кімнати та підсобних приміщень і має загальну площу 39,50 кв.м., житлову площу 18,70 кв.м., яка належала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1999 року, реєстраційний № д.596-297 27.04.1999 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік - ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить, зокрема, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1-ї кімнати та підсобних приміщень і має загальну площу 39,50 кв. м., житлову площу 18,70 кв. м. Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли наступні спадкоємці: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 . Спадкова справа за № 1185 заведена Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Від нотаріуса позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 залишив заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що не є спадкоємицею ОСОБА_6 ,але має право спільної сумісної власності на квартиру, якавходить до складу спадщини, так як квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за договором купівлі-продажу 31.03.1999 року та оформлена на титульного володільця ОСОБА_6 під час шлюбу з позивачем, то вона є спільною сумісною власністю, а відповідно не має входити до складу спадкового майна в цілому.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено, що розмір частка ОСОБА_2 в квартирі: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1999 року, реєстраційний №д.596-297 27.04.1999 року, становить 1/2 частка.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1-ї кімнати та підсобних приміщень і має загальну площу 39,50 кв.м., житлову площу 18,70 кв.м. яка належала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1999 року, реєстраційний №д.596-297 27.04.1999 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 5 283 грн. 13 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд першої інстанції не врахував, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, та не з`ясував походження коштів, за які було придбано квартиру.

Вказувала на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що під час розгляду справи все спадкове майно успадкували окрім відповідача (дружини померлого), ще і мати та батько померлого, та не залучив їх до участі у справі в якості відповідачів, вирішивши спір про задоволення позовних вимог, заявлених позивачем лише до одного спадкоємця за наявності трьох спадкоємців.

Стверджувала, що позивачем пропущено строк для звернення до суду про визначення часток майна дружини та чоловіка, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно. Вважає, що позивачка мала об`єктивну можливість скористатись своїм правом на звернення до суду за захистом порушеного права в межах законодавчо встановленого строку позовної давності, визначеного ч. 2 ст. 72 СК України.

Крім того, зазначала, що подана позовна заява підписана особою, яка не мала на це процесуального права, оскільки договір про надання правової допомоги не містить вказівок, що представник позивача має право на звернення до суду з позовом.

Також зазначала, що в порушення норм процесуального права, суд безпідставно поклав всі судові витрати на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Штеренберг О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року залишити без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Федосєєва Т.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Штеренберг О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 23.07.1994 року; шлюб зареєстровано 23.07.1994 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінградської райдержадміністрації м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу було зроблено запис за № 562, свідоцтво про укладання шлюбу НОМЕР_1 ( а.с.13)

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 07.06.2000 року шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 19.06.2000 року. ( а.с.14).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.03.1999 року ОСОБА_6 придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 16).

ОСОБА_2 з 25.05.1999 року та до дійсного часу має реєстрацію місця свого постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 ( а.с. 155).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке не припинилося після розірвання шлюбу, а тому позивачка має право на виділ частки у спільному майні та визнання за нею права власності на цю частку.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_6 31.03.1999 року під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У відповідності до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільнійсумісній власності, володіютьі користуються ним спільно.

Разом з тим, ч. ч. 1, 2ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Визначаючи розмір частки ОСОБА_2 у квартирі, суд першої інстанції врахувавши презумпцію рівності часток у майні, що було придбане у шлюбі, дійшов вірного висновку про те, що розмір частки становить 1/2 частина квартири.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Враховуючи вищевикладене, успадковуватися після смерті ОСОБА_6 може лише Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина даної квартири має бути визнана на праві власності за ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, та не з`ясував походження коштів, за які було придбано квартиру, враховуючи наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідачем у справі під час розгляду справи не було спростовано презумпцію спільності права власності позивачки та ОСОБА_6 на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та не доведено, що під час укладення 31.03.1999 року договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 було здійснено оплату з своїх особистих коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що під час розгляду справи все спадкове майно успадкували окрім відповідача (дружини померлого), ще і мати та батько померлого, та не залучив їх до участі у справі в якості відповідачів, вирішивши спір про задоволення позовних вимог, заявлених позивачем лише до одного спадкоємця за наявності трьох спадкоємців, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідачки ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Одинадцята Київська державна нотаріальна контора. Предметом позову є визначення частки учасника спільної сумісної власності у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності. Підставою такого позову стала смерть співвласника ОСОБА_6 , відкриття спадщини після його смерті, та що саме відповідачка не визнає права власності позивачки на частину квартири, що була придбана ОСОБА_6 та позивачкою у шлюбі.

За заповітом, право власності на квартиру намагається оформити саме відповідачка, що свідчить про не визнання саме нею права власності позивачки на 1/2 частину квартири, тому саме відповідачка і є відповідачем у даній справі.

Більше того, треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батьки померлого ОСОБА_6 ) на адресу суду першої інстанції направилизаяву про розгляд справи без їх участі, в якій зокрема вони просили задовольнити позов в повному обсязі, що свідчить про відсутність спору між позивачкою та третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо визначення частки позивачка у спільному майні з її колишнім чоловіком.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду із даним позовом є помилковим. Так, предметом позову є визначення частки співвласника у спільній сумісній власності. Невизнання права позивача на частину квартири виникло після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її колишнього чоловіка ОСОБА_6 та відкриття спадщини, з позовом позивачка звернулася до суду 31 травня 2019 року, а тому строк позовної давності не пропущений.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позовна заява підписана особою, яка не мала на це процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

У п. 2.1.2. договору про надання правничої допомоги № 5/2019, укладеним позивачем з АБ «Штеренберг О.О.» визначено, що виконавець зобов`язується представляти права і законні інтереси Клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях будь-якої організаційно-правової форми та будь-яких форм власності, перед третіми особами, а також в судах України загальної юрисдикції та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами даного договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України.

Відповідно до п. 2.2.3 договору, виконавець має право представляти права та законні інтереси Клієнта в судах загальної юрисдикції з усіма правами заявника/сторони/учасника, передбачені ЦПК України без обмеження повноважень.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява підписана особою, яка не мала на це процесуального права є безпідставними, та спростовуються положеннями договору про надання правничої допомоги № 5/2019.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права, суд безпідставно поклав всі судові витрати на відповідача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, тобто у даній справі, оскільки позовні вимоги були задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі судові витрати.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий: Судді: