21.10.2020 Єдиний унікальний номер 205/5756/20
Провадження № 2/205/2215/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Далакян Л.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до архівного витягу з рішення № 03-44/Р-157у від 20 липня 2017 року Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 травня 1994 року за № 164 було змінено умови договору найму житлового приміщення, а самеквартири АДРЕСА_1 , з померлої матері ОСОБА_4 на сина ОСОБА_5 , у тому числі на дружину ОСОБА_2 , сина ОСОБА_6 та доньок ОСОБА_3 , ОСОБА_7 . У вказаній квартирі також зареєстрована з 10 вересня 2002 року відповідачка ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_2 та рідною сестроюОСОБА_1 . Але з січня 2015 року відповідачка у квартирі не проживає, особистих речей її у квартирі також не має, з того часу квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, про фактичне місце її проживання їм не відомо. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з цим позовом, в якому просять визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, також просили розглянути справу на підставі письмових доказів без допиту свідків, про допит яких вони заявляли клопотання.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України.

Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .

Наймачами вказаної квартири є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що підтверджується архівним витягом з рішення № 03-44/Р-157у від 20 липня 2017 року Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 травня 1994 року за № 164.

Відповідач ОСОБА_3 є донькою позивача ОСОБА_2 та рідною сестрою ОСОБА_1 , що підтверджується паспортом на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським РВУМВС України в Дніпропетровській області від 29 квітня 1996 року, відповідно до якого на сторінці сьомій в особливих відмітках зазначені діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 , виданим виконкомом Малоорчицької сільської ради, Зачепилівського району, Харківської області, Україна 25 серпня 2012, про що зроблено відповідний актовий запис № 02.

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 у квартирі підтверджується довідкою № 5664 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30 липня 2020 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Відповідачка ОСОБА_3 не проживає у спірному житловому приміщенні з 2015 року, що підтверджується актами про її не проживання від 01 серпня 2016 року, 10 липня 2020 року, складеними КП «ЖЭП № 34» ДГС у присутності свідків.

Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку.

Суд вважає можливим захистити право позивачів шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а обраний позивачами спосіб захисту їх інтересів ґрунтується на законі.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. ст. 68, 71, 72 ЖК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 29 жовтня 2020 року.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКПО НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКПО НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКПО НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, місце знаходження: м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 58.

Суддя: Т.П. Терещенко