АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року

м. Чернівці

справа № 726/680/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянда М. І.,

суддів Одинака О.О., І.Н. Лисака,

секретар Чубрей І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 17 липня 2017 року.

Відповідно до довідки - виписки з домової книги про склад сім`ї в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Реєстрація відповідачки ОСОБА_2 в квартирі порушує його право власності. Згоди в добровільному порядку щодо зняття з реєстрації за вищевказаною адресою, відповідачки ОСОБА_2 досягти не виявляється можливим.

Зазначав, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з 2017 року.

Просив суд, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 так як вона, як колишній член сім`ї, вже більше одного року відсутня без поважних причин у вказаній квартирі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що у вказаній квартирі відповідачка не проживає через конфлікт з позивачем. Позивач змінив замки на дверях квартири і вона не може туди потрапити. Також вказує, що вказана квартира є її єдиним житлом. Зазначає, що вона була вселена в спірну квартиру, як власник майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що відповідачкою в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих заперечень проти вимог позивача з посиланням на докази, які б мали істотне значення для правильного вирішення спору.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 липня 2017 року та договору дарування від 17 липня 2017 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п. 13 договору дарування від 17 липня 2017 року, сторони домовилися, що ОСОБА_2 , яка фактично проживає в квартирі, зобов`язується до 15 грудня 2017 року звільнити квартиру та розрахуватися за комунальні послуги, а до 17 липня 2018 року, знятися з реєстраційного обліку.

Згідно довідки виданої ОСББ «Вітязь» № 102 від 04 березня 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивача.

Відповідно до актів обстеження житла № 450 від 20 грудня 2018 року, № 54 від 25 лютого 2019 року, № 140 від 21 листопада 2019 року виданих ОСББ «Вітязь», встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ; проте фактично там не проживає з грудня 2017 року по теперішній час.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких

виходить суд при прийнятті постанови

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства, повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 так, як вона, як колишній член сім`ї, вже більше одного року не користується квартирою.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 17 липня 2017 року, а відповідачка не є членом його сім`ї та не веде з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України, оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивача.

За встановлених судом обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Водночас, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В поданій апеляційній скарзі, заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 посилається на те, що визнання її такою, що втратила право користування квартирою, фактично позбавить її житла, хоча у зв`язку із договором дарування квартири вона і подарувала свою частку в квартирі своєму сину, позивачу по справі ОСОБА_1 , але залишилася в ній зареєстрована та періодично проживала, до зміни позивачем замків на вхідних дверях. Указана квартира є її єдиним житлом.

Апеляційний суд, надаючи оцінку тим обставинам, що відповідачка тривалий час проживала у квартирі будучи її співвласником, та до укладення договору дарування із своїм сином, позивачем по справі, вважає, що ОСОБА_2 має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №191136226 вбачається, що відомості щодо наявного у ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно відсутні.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив ту обставину, що ним змінені замки на дверях квартири і відповідачка не має доступу до неї.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка не проживає в спірній квартирі з грудня 2017 року, з поважних причин, іншого місця проживання та реєстрації не має.

Окрім того, оскарження рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 свідчить про те, що вона не втратила інтересу до спірної квартири.

Тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідачки в розумінні статті 8 Конвенції.

Позивачем не надано доказів того, що відповідачка, яка є його матір`ю, перешкоджає йому користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю, а також те, що відповідачка не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратила інтерес до спірного житла.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Таким чином, апеляційний суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 не втратила інтерес до спірної квартири, не проживає в ній з поважних причин, оскільки позивач чинить їй перешкоди у доступі до квартири, зважаючи, що ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі на законних підстав, як колишній власник, іншого житла не має, а тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

При звернені до апеляційного суду апелянтом відповідно до квитанції було сплачено 1152 гривні судового збору.

З огляду на зазначене, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 квітня 2020 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 05 листопада 2020 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О.Одинак

І.Н.Лисак