05.11.2020 Єдиний унікальний номер 199/3969/19
Провадження № 4-с/205/30/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Терещенко Т.П., за участю секретаря судового засідання Таран К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у справі № 199/3969/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа: Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2019 року у справі №199/3969/19 за його позовом до Державної казначейської служби України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа: Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури, зобов`язано Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України, здійснити на користь ОСОБА_1 виплату у розмірі 1 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури.

11.06.2020 року на виконання вказаного рішення суду було видано відповідний виконавчий лист, який ним 22.06.2020 року було пред`явлено до виконання в Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області. Листом № 04-10-10/7037 від 22.06.2020 року Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області зазначений виконавчий лист за №199/3969/2019 від 11.06.2020 року було йому повернуто у зв`язку із наявними помилками у ньому, а саме: невірно зазначене повне найменування боржника, його місце знаходження та ідентифікаційний код ЄДРПОУ. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2020 року внесено виправлення у вищевказаний виконавчий лист за №199/3969/2019, та вірно зазначено назву боржника, вказану у резолютивній частині рішення суду «Державна казначейська служба України, 01601, м. Київ, вул. Бастюнна,6, ». 21.07.2020 року виконавчий лист за № 199/3969/2019 від 11.06.2020 року разом з ухвалою суду від 03.07.2020 року було пред`явлено ним до виконання в Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

В подальшому, листом від 25.08.2020 року за № 04-11-11/9722 Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повідомило його про те, що пакет документів 12 серпня 2020 року направлено до Державної казначейської служби України для подальшого виконання рішення суду, однак, на цей час рішення суду по справі № 199/3969/19 не виконано, кошти стягувачу боржником не перераховано. Днем надходження до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в установлений Кабінетом Міністрів України спосіб документів, зазначених у пункті 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у цьому випадку є 21.07.2020 року. Тобто на цей час рішення суду залишається не виконаним більше трьох місяців.

ОСОБА_1 вважає, що бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України щодо невиконання протягом трьох місяців рішення суду у справі № 199/3969/2019 є неправомірною в зв`язку з чим, для усунення порушення (поновлення порушеного право стягувача) існує необхідність визнання судом їх бездіяльності щодо невиконання судового рішення та зобов`язання їх здійснити його негайне виконання. На підставі викладеного, заявник звертається до суду з цією скаргою, в якій просить визнати бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №199/3969/2019 протягом тримісячного строку неправомірною та зобов`язати їх здійснити його негайне виконання. ОСОБА_1 надав до суду заяву про розгляд скарги за його відсутністю, скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомили.

Згідно із ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами 1 і 2 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 14 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі Положення) передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

За правилами пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 2013 року № 45) (далі Порядок) рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку про те, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а є встановленою Порядком особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте в цьому Порядку не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим, Закон України «Про виконавче провадження» установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону). Водночас можливості та порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Наведені норми права є підставою для висновку про те, що ЦПК України та Закон України «Про виконавче провадження» передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ.

Отже, Держказначейство не орган примусового виконання судових рішень, а згідно із пунктом 1 Положення центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із положеннями частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, спори, що виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, установленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», розглядаються адміністративними судами в порядку, визначеному КАС України.

Також такий висновок відповідає правовим позиціям викладеним у висновках Великої Палати Верховного Суду, зокрема, в її постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 916/223/17 (провадження № 12-196гс18), від 20 червня 2018 року у справі № 916/1227/16 (провадження № 12-105гс18), від 29 серпня 2018 року у справі №916/376/15-г (провадження № 12-179гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 905/2087/17 (провадження №12-237гс18), 27 лютого 2019 року у справі № 913/356/15 (провадження № 12-5гс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 913/355/15 (провадження № 12-6гс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, в яких Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про неможливість позивача оскаржити дії чи бездіяльність ГУ Держказначейства до міського суду, який видав виконавчий документ.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в цьому випадку у ОСОБА_1 відсутні можливості оскаржити бездіяльність Державної казначейської служби України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області саме до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, який видав виконавчий документ, відповідно до вимог статті 447 ЦПК України. Відповідно такий спір належить розглядати адміністративним судом в порядку, визначеному КАС України, а тому суддя вважає, що слід закрити провадження за скаргою ОСОБА_1 , роз`яснивши заявнику, що він вправі звернутися із позовом до Дніпровського окружного адміністративного суду з урахуванням правил підсудності.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 258-260, 352-354, 447 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у справі № 199/3969/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа: Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Дніпропетровська.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.П. Терещенко