Ухвала

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 539/4176/18

провадження № 61-13084 ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М., від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, треті особи: публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго», державне підприємство «Укртранснафтопродукт», про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю - трансформаторну підстанцію КТП-268 з лінією електропередач ПЛ-10 Кв довжиною 1,3 км, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказане майно не перебуває на балансі в сільській раді, він користується ним відкрито і добросовісно з 2008 року, після набуття у власність житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю - трансформаторну підстанцію КТП-268 з лінією електропередач ПЛ-10 Кв, довжиною 1,3 км, яка складається з приміщення трансформаторної підстанції, загальною площею 38,1 кв. м, літера по плану А-1; КТП 268, літера по плану Т; огорожі, літера по плану № 9; лінії електропередач ПЛ-10 Кв (довжиною 1,3 км), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2020 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У серпні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та положень статті 344 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 585/4912/16-ц (№ 61-889св17), від 04 липня 2018 року у справі № 539/1605/16-ц (№ 61-8281св18), від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (№ 61-19156св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Суд апеляційної інстанції встановив, що набуваючи 23 квітня 2008 року право власності на житловий будинок в с. Піски Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_1 достовірно знав про відсутність у нього підстав для набуття права на розташовану по сусідству нежитлову будівлю - трансформаторну підстанцію КТП-268 з лінією електропередач ПЛ-10 Кв, довжиною 1,3 км. Отже, володіння вказаним майном позивачем не є добросовісним, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Сама по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обгрунтовано визнав недоведеними посилання позивача на те, що він безперервно та відкрито володіє спірною трансформаторною підстанцією, оскільки за договором про постачання електричної енергії від 02 грудня 2008 року за допомогою вказаної підстанції постачається електроенергія мешканцям с. ПіскиЛубенського району Полтавської області.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення статті 344 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 585/4912/16-ц (№ 61-889св17), від 04 липня 2018 року у справі № 539/1605/16-ц (№ 61-8281св18), від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (№ 61-19156св18) є безпідставними, оскільки у цих постановах також зроблено висновок про відсутність правових підстав для набуття права власності за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо застосування статті 23 Закону України «Про прокуратуру» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Доводи касаційної скарги про добросовісність заволодіння спірним нерухомим майном, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК Українипідстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, треті особи: публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго», державне підприємство «Укртранснафтопродукт», про визнання права власності за набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта