Номер провадження: 22-ц/813/1850/20
Номер справи місцевого суду: 522/5513/19
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Дубрянська Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції.

29 березня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов від ОСОБА_1 , який було уточнено, про стягнення з АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у розмірі 4000 євро, відсотків за період розміщення коштів на депозитному рахунку - 1521 євро 69 центів за період з 18 квітня 2013 року по 12 серпня 2019 року, пені у розмірі 34200 євро 00 центів у вигляді 3 відсотків від вартості послуги за кожен день прострочення виконання зобов`язання за період з 30 жовтня 2018 року по 12 серпня 2019 року за курсом НБУ, станом на день прийняття рішення у справі, моральної шкоди у розмірі 26000 грн. 00 коп., посилаючись на невиконання відповідачем договірних умов (а.с. 1-21).

05 квітня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Єршова Л.С.) матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів за договором депозиту, пені та моральної шкоди, передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 72-73).

19 квітня 2019 року не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити матеріали цивільної справи справу для вирішення питання про відкриття провадження (а.с. 75-83).

11 червня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена. Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2019 року скасувати з направленням матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 91-93).

29 листопада 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Салтан Л.В.) позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача грошових коштів у розмірі 4000 євро - за депозитним договором від 18 квітня 2013 року, відсотків за період розміщення коштів на депозитному рахунку - 1521 євро 69 центів за період з 18 квітня 2013 року по 12 серпня 2019 року, також стягнуто пеню у розмірі 34200 євро 00 центів, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду становить 904590 грн. 00 коп. за період з 30 жовтня 2018 року по 12 серпня 2019 року та стягнуто моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп (а.с. 225-229).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції.

16.12.2019 року представник АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, надіслав засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу, у якій зазначає, що з даним рішенням не згодний, вважає, що ухвалене рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». Таким чином, відокремлений підрозділ АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на території не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя. Апелянт зазначає, що важливим питанням має бути дослідження наявності саме оригіналу договору та документу, які підтверджують факт внесення коштів на рахунок, а також їх відповідності вказаним вище нормам законодавства, оскільки банк у зв`язку з вищенаведеним не має можливості на цей час надати оригінали документів. На думку апелянта, зобов`язання за договорами, укладеними між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі Кримської філії та кримськими клієнтами, виконує саме АНО «ФЗВ» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь, та яке було конфісковано та націоналізовано окупаційною владою. Апелянт також вважає неправомірним вимогу позивача про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 7,0 % річних та позивачем невірно встановлений період розрахунку відсотків. Відповідач-апелянт вказує, що сума пені має бути зменшеною, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості, пеня має стягуватися виключно у національній валюті, також на думку скаржника стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є безпідставним і необґрунтованим. Тому апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 232-241).

06.02.2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач зазначила, що відповідачем не було наведено жодних поважних і достатніх підставі для зменшення розміру нарахованої пені, а аналіз поведінки відповідача не дає підстав для пом`якшення міри його відповідальності. Позивач повністю заперечує проти вимог відповідача в частині зменшення розміру нарахованої пені та вважає відсутніми підстави для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій частині.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні відповідач просив задовольнити апеляційну скаргу, позивач просила залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Зобов`язання за договором банківського вкладу має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення суми вкладу, процентів та пені в розмірі, заявленому позивачем. Щодо моральної шкоди суд першої інстанції, посилаючись на положення діючого законодавства та з врахуванням обставин справи вирішив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп., з врахуванням характеру майнових витрат позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, посилаючись на позицію Верховного Суду в постанові від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц, зобов`язання за договором банківського вкладу має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. Враховуючи вказані обставини, в контексті даної справи, оскільки апелянт не спростував в своїй скарзі такого висновку, в тому числі, належними та допустимими доказами, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи 18 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 був укладений договір за № SAMDN6673, за яким ОСОБА_1 поклала на депозит 4000 євро на строк 184 днів, за сплатою 7 відсотків річних.

Позивачка неодноразово зверталася до Банку з заявами щодо повернення їй вкладу, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться листи позивачки та відповіді Банку. Вказані факти не заперечувались сторонами в процесі розгляду справи (а.с. 36-40,46-47,48-51,54-55). У відповідь на вказані звернення відповідач надсилав позивачу лише загальну інформацію щодо порядку звернення за необхідними відомостями до філій Банку .

17.09.2018 року та повторно 31.10.2018 року ОСОБА_1 подала до Банку заяву про відмову від пролонгації договору, припинення дії договору вкладу та повернення суми вкладу та належних відсотків з 29.10.2018 року (а.с. 41-42,43-45). Разом з тим, вимоги позивача Банком виконані не були.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

За ч. 6 вказаної статті проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

Отже, оскільки Банком не були виконані вимоги позивача та не виплачені грошові кошти за договором вкладу, проценти на банківський вклад продовжували нараховуватися в порядку ч. 5 ст. 1061 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо порядку нарахування відсотків у визначеному договором розміру, з огляду на що відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пені. За обставинами даної справи позивач, уточнивши свої позовні вимоги та надавши відповідний розрахунок просила суд стягнути з відповідача пеню в сумі 34 200 євро. Суд першої інстанції на підставі положень ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 551 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача пеню в сумі 904590 грн, що еквівалентно 34 200 євро.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Призначення неустойки полягає в накладенні на особу, яка порушила зобов`язання, санкції за несвоєчасне невиконання передбачених договором умов, що призвело до порушення прав та інтересів іншої сторони договору. Пеня нараховується в розмірі, передбаченому договором чи законом. При цьому розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Вирішуючи питання щодо зменшення суми неустойки суд враховує суть спірних правовідносин, обставини справи, вину боржника щодо несвоєчасного невиконання зобов`язання та інші обставини, які мають істотне значення для справи. Апеляційний суд зауважує, що вище зазначена норма встановлює право, а не обов`язок суду зменшити розмір неустойки з врахуванням відповідних обставин справи.

В даній справі Банк прострочив виконання зобов`язання (не зважаючи на неодноразові, періодичні звернення та вимоги позивача) більш ніж на 6 років. Доказів на підтвердження поважних причин чи існування непереборних обставин впродовж тривалого часу невиконання такого зобов`язання відповідач до суду не надав. З огляду на вказане доводи апелянта у відповідній частині відхиляються апеляційним судом.

В процесі розгляду справи позивач надала до суду належним чином засвідчену копію договору вкладу № SAMDN6673 від 18.04.2013 року на суму 4000 євро під 7% річних. Також позивачка надала до суду копію квитанції № 3 від 18.04.2013 року про сплату ОСОБА_1 4000 євро до договору вкладу № SAMDN6673. Оригінали вказаних документів були оглянуті судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції в процесі розгляду справи (а.с. 215, 216-217). Так, оскільки позивачка надала до суду необхідні документи, підтверджуючі передачу грошових коштів Банку в якості вкладу за договором, що свідчить про факт укладення договору вкладу сторонами, доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Щодо моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як вбачається з матеріалів справи, договір вкладу був укладений між позивачем та Кримською філією ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В зв`язку з непереборними обставинами позивач разом з чоловіком переїхала до м. Одеси, про що зазначала особисто та що не спростовувалось сторонами в процесі розгляду справи. За обставинами справи Банк повинен був повернути вклад разом з нарахованими відсотками через шість місяців після укладення договору, тобто 18.10.2013 року, що, однак, не було ним вчинено. На момент звернення позивача до суду відповідач не повернув суму вкладу разом з нарахованими процентами. Доказів на підтвердження того, що Банк весь цей час з поважних причин не міг виконати вимоги вкладника, матеріали справи не містять та сторонами в процесі розгляду справи не подавались. При цьому, як вже вище зазначалось апеляційним судом, зобов`язання за договором банківського вкладу має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача засобами поштового зв`язку та особисто з вимогами щодо повернення вкладу, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 36-40,41-42,43-45,46-47,48-51,54-55). Однак, матеріали справи не містять змістовних відповідей Банку на звернення позивача. Доказів на підтвердження врегулювання спору та визначення суми стягнення матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Враховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди, а тому відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження та не спростували висновків суду першої інстанції, апеляційний суд, на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 02 листопада 2020 року

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

22.10.2020 року м. Одеса