Постанова

Іменем України

29 жовтня 2020 року

місто Київ

справа № 644/4989/16

провадження № 61-923св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2018 року у складі судді Саркісян О. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на квартиру у порядку розподілу спільного майна подружжя та у порядку спадкування за законом.

У позовній заяві посилалися на те, що 18 березня 2003 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Харківський тракторний завод» (далі - ВАТ «ХТЗ», підприємство) укладений договір найму жилого приміщення № 231, відповідно до якого підприємство передало йому у користування квартиру АДРЕСА_1 , із зобов`язанням сплати наймачем грошових коштів у сумі 20 315, 00 грн. Після сплати грошових коштів в повному обсязі підприємство не уклало з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири відповідно до підпункту 2.1.2 цього договору, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 з 14 вересня 1974 року перебувала у шлюбі з померлим, а ОСОБА_2 є їхньою дочкою. Вони втрьох проживали разом у спірній квартирі на момент смерті ОСОБА_3 і є його спадкоємцями. Позивачі вважають, що договір між ОСОБА_3 та ВАТ «ХТЗ» за своєю правовою природою є договором оренди житла з викупом і, виконавши всі умови цього договору зі свого боку, ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру. Оскільки кошти за цим договором були спільними коштами подружжя, то ОСОБА_1 має право на Ѕ частину цього житла як на спільне сумісне майна подружжя. Належну ОСОБА_3 Ѕ частину цієї квартири позивачі вдвох успадкували після його смерті, так як постійно проживали з померлим на час смерті, проте не можуть оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, оскільки право власності на квартиру не зареєстровано.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у позові, керувався тим, що позивачі не довели, що померлому ОСОБА_3 на момент смерті належало право власності на квартиру або частину квартири АДРЕСА_1 , тому, відповідно, спірна квартира, як така що належить державі Україна, не може бути успадкована позивачами. На момент смерті ОСОБА_3 15-річний строк користування квартирою, який був встановлений договором, не сплив. Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 відпрацював на заводі з моменту укладення договору найму житлового приміщення не 8 років, а до серпня 2006 року, тобто дещо більше трьох років. Відповідно до пункту 4.5 договору у разі смерті наймача, який прийняв квартиру в користування, договір переукладається за згодою сторін з будь-якою особою з числа членів сім`ї, які сумісно проживають або проживали. Проте жодна з позивачів після смерті ОСОБА_3 не звернулася з приводу переукладення договору і їм не було у цьому відмовлено, що підтверджувало б факт виникнення спору про право.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Заявники посилаються на те, що під час ухвалення оскаржуваних рішень суди повинні були керуватись, у першу чергу, нормами ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2005 року, а не Законом України «Про запобігання спливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», як зазначено у рішенні суду. Суди не застосували положення частини сьомої статті 810-1 ЦК України, відповідно до якого договір оренди житла з викупом є документом, що свідчить про перехід права власності на нерухоме майно від підприємства-орендодавця до особи-орендаря з відкладальними обставинами, визначеними законом.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 березня 2003 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ХТЗ» укладений договір найму житлової площі № 213, згідно з умовами якого підприємство зобов`язується після закінчення будівництва та вводу в експлуатацію житлового будинку на АДРЕСА_2 передати наймачу в користування трикімнатну квартиру № 8 строком на 15 років з моменту укладення договору, а після закінчення цього строку, а також виконання наймачем обов`язків, взятих на себе за цим договором, передати квартиру у приватну власність шляхом оформлення договору купівлі-продажу.

Наймач, у свою чергу, зобов`язався з моменту укладення договору відпрацювати на заводі 8 років, а також виплатити вартість квартири у сумі 20 315, 00 грн, у тому числі в місячний термін з моменту укладення договору - 1 015, 00 грн, а залишок у сумі 19 300, 00 грн сплатити рівними частинами, протягом строку користування квартирою. Наймач має право на дострокове погашення вартості квартири.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 14 вересня 1974 року.

У спірній квартирі разом з ОСОБА_3 проживали та зареєстровані як члени його сім`ї дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На момент смерті ОСОБА_3 15-річний строк користування квартирою, який був встановлений договором, не сплив.

Відповідно до довідки ПАТ «ХТЗ» ОСОБА_3 відпрацював на заводі з моменту укладення договору найму житлового приміщення не 8 років, а до серпня 2006 року, тобто трохи більше трьох років.

Відповідно до пункту 4.5 договору у разі смерті наймача, який прийняв квартиру у користування, договір переукладається за згодою сторін з членом його сім`ї, який сумісно з ним з проживав.

Позивачі після смерті ОСОБА_3 не зверталися з питанням щодо переукладення договору і їм не було в цьому відмовлено, що підтверджувало б факт виникнення спору про право.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що спірна квартира є у державній власності.

Згідно із відповіддю Публічного акціонерного товариства «Харківський тракторний завод» від 13 квітня 2016 року № 60/Д-0540 будинок на АДРЕСА_2 переданий у комунальну власність і тому ОСОБА_1 з приводу передачі квартири у приватну власність необхідно було звертатися до нового власника.

Однак докази того, що позивачі зверталися до власника квартири - територіальної громади в особі Харківської міської ради для вирішення питання про передачу квартири у власність не надані.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (частина четверта статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Таким чином, для правильного розгляду справи необхідно встановити, чи набув за життя ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачі стверджували, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру відповідно до положень статті 810-1 ЦК України, оскільки ним виконано усі умови договору найму від 08 березня 2003 року.

За правилом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За правилом частини першої статті 277 ЦК Української РСР, чинної на момент укладення спірного договору, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до укладеного договору найму між ОСОБА_3 та ВАТ «ХТЗ» підставою для переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 була одночасно наявність декількох умов: 1) користування спірною квартирою на умовах найму строком на 15 років з моменту укладення договору; 2) наймач повинен пропрацювати на відповідному заводі протягом 8 років; 3) повністю сплатити вартість отриманої у користування квартири, визначеної у договорі.

Водночас, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на момент смерті ОСОБА_3 15-річний строк користування квартирою, який був встановлений договором, не сплив. Крім того, ОСОБА_3 відпрацював на заводі з моменту укладення договору найму житлового приміщення не 8 років, а до серпня 2006 року, тобто трохи більше трьох років.

З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 за життя не набув право власності на спірну квартиру, отже вимоги позивачів не можуть бути задоволеними у передбачений законом спосіб.

При цьому, як правильно зауважили суди першої та апеляційної інстанцій, відповідно до пункту 4.5 договору у разі смерті наймача, який прийняв квартиру у користування, договір переукладається за згодою сторін з будь-ким з членів його сім`ї, які сумісно з ним проживали.

З урахуванням наведеного суди дійшли обґрунтованого висновку, що за встановлених обставин позивачі мали право звернутися до відповідного органу відповідача з вимогою про переукладення договору найму та подальше оформлення права власності у позасудовий спосіб.

Водночас, судами не встановлено і позивачі не посилалися на те, що вони вчинили так дії, проте їм було відмовлено, з огляду на що вони набули прав на подання позову у матеріальному сенсі.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не застосований закон, що підлягав застосуванню - статтю 810-1 ЦК України (Кодекс доповнено статтею 810-1 згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI) Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

При цьому згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином, до спірного договору найму положення чинного ЦК України застосовуються лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або його розірвання.

Верховний Суд, здійснивши аналіз норм права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також положень пункту 2.1.2 укладеного спадкодавцем договору, зробив висновок, що на момент смерті ОСОБА_3 ним не виконані умови цього договору, що зумовили б виникнення у позивачів права вимагати передання їм права власності на спірну квартиру.

Враховуючи, що таке право вимоги не набуто спадкодавцем станом на момент його смерті, позивачі не вправі посилатися на те, що таке право увійшло до складу спадщини, що відповідає змісту статті 1218 ЦК України.

Верховний Суд наголошує на тому, що між спадкодавцем та підприємством існували договірні відносини, що виникли з договору найму жилої площі від 18 березня 2003 року, цим договором такі відносини регулювалися, відносини між позивачами та підприємством визначені умовами пункту 4.5. зазначеного договору, врахування яких є обов`язковим під час визначення правового статусу позивачів та кола їх прав у цьому спорі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Зважаючи на наведене, доводи заявників зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі доводів скарги, визначені правилом статті 400 ЦПК України. Верховний Суд в оцінці обґрунтованості та правомірності оскаржуваних рішень, ухвалених у справі, виходить з оцінки тих доводів, що наведені сторонами під час розгляду справи, а також доводів касаційної скарги, не визнаючи за можливе надавати оцінку іншим міркуванням, що не були предметом вивчення судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко