головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Писаної Т.О.
суддів Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення моральної шкоди, завданої спричиненням смерті,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України), Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС України) про стягнення моральної шкоди, завданої спричиненням смерті.

Позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого вбито військовослужбовцями спецбатальйону « ОСОБА_4 » 22 жовтня 2014 року. З 2014 року триває досудове розслідування за фактом вбивства ОСОБА_3 . Слідством встановлено, що вбивство скоїли особи зі складу спецбатальйону МВС України «Азов», але станом на момент звернення до суду нікому не оголошено про підозру.

« ОСОБА_4 » - окремий загін спеціального призначення, відомий також як полк « ОСОБА_4 » ( ОСОБА_5 », в/ч НОМЕР_1 ) формування національної гвардії України, що входить до складу Східного оперативно-територіального об`єднання. Формування було створене у 2014 році як добровольчий батальйон «Азов» і до 11 листопада 2014 року було підрозділом патрульної служби міліції особливого призначення МВС України.

Вказувала, що в результаті протиправного позбавлення життя представниками спецбатальйону МВС «Азов», позивач втратила єдиного сина, з яким вони жили вдвох однією сім`єю. Це спричинило їй глибокі страждання і продовжує їх спричиняти. Біль позивача посилювалась ще тим, що вже протягом п`яти років відсутнє ефективне розслідування вбивства її сина. Винні досі не покарані. З самого початку розслідування всі данні вказували на вбивство ОСОБА_3 представниками спецбатальйону МВС «Азов», але досі орган розслідування не вчиняє заходів, спрямованих на реальне встановлення винуватих.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 250 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що суд при винесенні рішення вийшов за межі позовних вимог, а саме на свій розсуд вирішив досліджувати питання здійснення ефективного розслідування смерті ОСОБА_3 , проте позивачка не ставила питання перед судом про визнання неефективним досудового розслідування смерті її сина. Таким чином вказувала на те, що при ухваленні рішення суд вийшов за межі позовних вимог відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК.
Вказувала, що судом було зроблено висновок про неефективність здійснення досудового розслідування вбивства, яке здійснюється Прокуратурою Донецької області. При цьому Прокуратура Донецької області до розгляду цивільної справи судом у якості відповідача не залучалась і не мала можливості надати своє бачення, докази щодо стану досудового розслідування.
Також вказувала на те, що суд необґрунтовано відійшов від вимог позивачки і на свій розсуд прийняв рішення про захист інших її прав, ніж ті, про які вона заявляла у позові. Оскільки, право на компенсацію за незаконне спричинення смерті і право на компенсацію за відсутність ефективного розслідування - це різні права і різні правовідносини. І виключним правом позивачки є вирішувати те, за захистом якого права звертатись до суду.
Зазначала, що просила стягнути з Держави моральну шкоду, спричинену вбивством її сина агентами держави, в розмірі 6 000 000 грн натомість, суд задовольнив вимоги позивачки частково лише у розмірі 250 000 грн.
Також, вказувала на практику рішень ВС і ВССУ у схожих категоріях справ, з яких вбачається що суми компенсацій за спричинення смертіє вищою за 250 000 грн. Приклади справ: №583/1229/15-ц, 428/1051/16, 577/3791/18.
25 серпня 2020 року представник ГУМВС України в Київській області Роменська Є. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила, скасувати рішення першої інстанції в частині стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 250 000 грн та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вказувала, що позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували або заперечували факт заподіяння їй шкоди протиправними діями саме правоохоронних органів, не навела міркувань, з яких вона виходила, визнаючи розмір завданої моральної шкоди.
Зазначила, що позивач не обґрунтувала існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на її думку діянням, а також не надала жодного документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями чи бездіяльністю правоохоронних органів на думку позивача.
31 серпня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Державної казначейської служби України Агеєва О., в якому він просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вказував, що стягнення моральної шкоди за відсутності достеменного підтвердження (чинного рішення суду) того, що таку шкоду заподіяно саме посадовими (службовими) особами держаних органів, суперечить нормам Конституції України та ЦК України, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Також вказував, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячиз наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 23 листопада 2007 року серія НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь Донецької області, про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 1455; батько ОСОБА_7 ; мати ОСОБА_1 .

24 жовтня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 , згідно з яким ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 20 років, про що 24 жовтня 2014 року складено відповідний актовий запис № 1459.

З витягу з кримінального провадження № 0002999 від 23 жовтня 2014 року вбачається, що 23 жовтня 2014 року о 04-50 год. до чергової частини Орджонікідзевського РВ ММУ надійшло повідомлення про те, що на території ЗОШ № 62 розташованої по вул. Волгоградська в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя знаходиться труп. У ході огляду трупа встановленого як ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився в автомобілі ГАЗЕЛЬ білого кольору (держ номер відсутній) на території вказаної школи, були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: сквозного вогнепального поранення грудної клітини зліва.

З листа прокурора Орджонікідзевського району м. Маріуполя Прокуратури Донецької області від 23 жовтня 2014 року № 67-2623вих14 вбачається, що в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0002999 від 23 жовтня 2014 року за статтею 115 частина перша КК України прокуратурою району встановлено, що відповідно до показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протоколу проведення огляду місця події від 23 жовтня 2014 року в автомобілі Газель з впізнавальними позначками спеціального підрозділу МВС України «АЗОВ», без державних номерних знаків, який знаходився на території ЗОШ № 62, в якій дислокується спеціальний підрозділ МВС України «АЗОВ», був виявлений труп гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У своєму рапорті начальник КМ Орджонікідзевського РВ МГУ ГУ МВС України Логвіненко Д.А. доповідав, що ним здійснювався виїзд на територію ЗОШ № 62, яка знаходиться по проспекту Перемоги в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя за місцем знаходження бази спецбатальйону «Азов», в усній розмові з співробітником цього батальйону, який представився як ОСОБА_11 , позивний « ОСОБА_12 », м/т № НОМЕР_4 , останній пояснив, що дане вбивство скоїли розвідувальна група разом із групою швидкого реагування спецбатальйона «Азов» під час проведення спецоперації в ніч з 22 жовтня 2014 року на 23 жовтня 2014 року.

Постановою прокурора прокуратури Орджонікідзевського району м. Маріуполя Чумбаш О.В. від 23 жовтня 2014 року визначено підслідність по кримінальному провадженню № 0002999 за прокуратурою Донецької області.

З листа прокуратури Донецької області від 29 листопада 2018 року №15/1-17/1/2-287-15 вбачається, що на скаргу ОСОБА_1 від 23 листопада 2018 року щодо надання вказівок слідчому про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №0002999 від 23 жовтня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 115, частиною другою статті 146 КК України та з інших питань прокурором Новацьким В. повідомлено, що ним, як прокурором, який здійснює нагляд у порядку статті 36 КПК України, надано ґрунтовні письмові вказівки щодо проведення конкретних слідчих дій, виконання яких на теперішній час триває.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що кримінальне провадження № 0002999 триває з 23 жовтня 2014 року і не закінчено на день ухвалення рішення у справі, тобто триває понад 5 років.

Так, оскільки ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 та є потерпілою у кримінальному провадженні № 0002999, тому, очевидним є факт, що смерть єдиної дитини сина ОСОБА_1 є не відновлювальною втратою та спричинила їй значну моральну шкоду, право на відшкодування якої вона має відповідно до закону.

Суд врахував, що будь-якого іншого засобу, окрім звернення потерпілої до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства, в національному законодавстві не існує, а реалізації такого способу захисту порушеного права ОСОБА_1 перешкоджає незавершене досудове розслідування.

Таким чином, на переконання суду, доказом порушення державою Україна вимог статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, внаслідок чого ОСОБА_1 має право на отримання компенсації, яка з урахуванням тривалості досудового розслідування та, виходячи із фактичних обставин втрати позивачем єдиної дитини, за внутрішнім переконанням суду становить 250 000 грн, що буде достатньо справедливою сатисфакцією за таке порушення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Правовими підставами відшкодування шкоди визначено, зокрема положення статей 27, 55, 56 Конституції України, статті 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, статей 23, 1167, 1168 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Щодо наявності підстав для стягнення деліктної відповідальності з відповідача на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 1168 ЦК України колегія суддів визнає їх недоведеними.

Для стягнення моральної шкоди, позивачу потрібно довести наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Не доведеність хоча б однієї із підстав, унеможливлює задоволення позовних вимог.
Так, ОСОБА_1 вказала, що моральну шкоду їй було завдано внаслідок вбивства її єдиного сина ОСОБА_3 , скоєного військовослужбовцями спецбатальйону МВС України «Азов». В той же час, вирок або обвинувальний акт, у якому встановлено винні дії конкретних осіб у вчиненні злочину відсутні. Таким чином, підстави для задоволення позову, передбачених ст. 1168 ЦК України про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, як винуватої особи, є недоведені, тому висновок суду першої інстанції є правильний.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зробив висновок щодо доведеності неефективного розслідування, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки у самій позовній заяві в обґрунтування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала, що її біль посилюється тим, що протягом п`яти років відсутнє ефективне розслідування вбивства її сина. Що, з самого початку розслідування всі дані вказували на вбивство ОСОБА_3 представниками спецбатальйону МВС «Азов», але орган розслідування не вчиняв заходів, спрямованих на реальне встановлення винуватих. Також вказувала, що на її чисельні звернення про необхідність проводити розслідування більш ефективно, вона отримувала відписки, що слідство триває і про результати її буде повідомлено пізніше.

Також, суд першої інстанції при вирішенні цього спору правильно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 в якому зазначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). При цьому, Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Також, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду не вважає можливим комплексне застосування частини шостої статті 1176 та статті 1177 ЦК України у справах про відшкодування державою шкоди, завданої юридичній особі внаслідок кримінального правопорушення, якщо внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування не встановлено особу, яка вчинила злочин, за відсутності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

Разом з тим, у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду висловилась щодо ефективного способу захисту прав позивача у аналогічній справі та зазначала наступне.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Ураховуючи викладене колегія апеляційного суду погоджується, що встановлені судом першої інстанції факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі про позбавлення життя людини. Розслідування тривало з 23 жовтня 2014 року і не закінчено на день ухвалення рішення у справі, тобто триває понад 5 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Частинами першою та другою статті 283 КПК України встановлено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження, а прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особи про підозру закрити кримінальне провадження або звернутися до суду з обвинувальним актом.
Частиною другою статті 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідними положеннями цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
За змістом частини другої статті 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

З урахуванням правильності висновків суду першої інстанції, яким були враховані висновки Верховного Суду щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів не встановила підстав для переоцінки та зміни розміру моральної шкоди присудженої судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідачами не доведено виправданість надмірної тривалості кримінального провадження.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просили скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову взагалі, однак за відсутності апеляційної скарги цих осіб такі вимоги відповідачів не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України,апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба