Справа № 464/3475/20
пр.№ 2/464/1163/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2020 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/3475/20

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

вимоги: розірвання шлюбу

представники учасників справи:

представник позивача - адвокат Жидачек Т.М.

Обставини справи

Позивачка у липні 2020 року звернулася до Сихівського районного суду м.Львова в порядку цивільного судочинства із позовом, в якому просить розірвати шлюбу з відповідачем, зареєстрований 09 червня 2001 року. Покликається на те, що впродовж 2019 року відносини між ними поступово погіршувались, що мало наслідком припинення шлюбно-сімейних відносин у вересні цього ж року. Втратили одне до одного почуття любові, а тому подальше спільне проживання та збереження сім`ї є неможливим. З відповідачем протягом значного періоду часу (вже майже рік) не підтримують любовних стосунків, не ведуть спільного господарства, тому надання строку на примирення не виправить стану шлюбних відносин, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

05 серпня 2020 року до суду надійшли відомості про зареєстроване місце проживання відповідача.

Суддя Тімченко О.В. з 3 серпня 2020 року по 04 вересня 2020 року включно перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому у клопотанні відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін слід відмовити, як це передбачено ч.6 ст.279 ЦПК України. Клопотання не обґрунтовано необхідністю відповідача бути присутнім у судовому засіданні з розгляду справи про розірвання шлюбу, адже всі доводи та заперечення вправі викласти у письмовому вигляді, що ним і зроблено. Відповідачем реалізовано права на висловлення своїх аргументів щодо вимог позивачки. Підстав визнавати явку позивачки обов`язковою немає.

Відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить у задоволенні позову відмовити, покликаючись на наявність неповнолітньої дитини та необхідність повноцінної сім`ї. Просить надати строк для примирення, покликаючись на розбудову сімейних відносин на взаємних почуттях одне до одного. Указане викладене у письмових заявах відповідача, наявних у справі.

Позивачкою спочатку також надано клопотання про надання строку на примирення, однак у подальшому просить залишити таке клопотання без розгляду з призначенням розгляду справи в найкоротший термін. Стверджує, що неодноразові спроби примирення не дали жодних результатів та покращення стосунків не відбулося. Продовжувати такі шлюбні відносини не бажає.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 09 червня 2001 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 856. У шлюбі мають двох дітей, одна з яких неповнолітня, 2008 року народження.

Указане підтверджується: повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 червня 2020 року; свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 21 червня 2002 року та серії НОМЕР_3 від 30 липня 2008 року.

Оскільки позивачкою заявлено вимоги про розірвання шлюбу, то між сторонами виникли сімейні правовідносини, врегульовані як Конституцією України, так і Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України).

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Позивачка у позові покликається на припинення шлюбних відносин з відповідачем та за наявності таких обставин: втрату почуття любові один до одного, відсутність шлюбних відносин та спільного господарства. Стверджує, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та наполягає на його розірванні, заперечуючи примирення, оскільки за неодноразових спроб покращення стосунків не відбулось.

Наведені вище норми закону дають підставу для висновку, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності згоди чоловіка чи жінки на такий союз не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Позиція щодо застосування норм права при розірванні шлюбу та наданні строку для примирення викладена у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 643/5316/18 та від 20 липня 2020 року у справі № 349/1031/17. За ч.2 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а у ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даних постановах встановлено, що примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

У даній справі суд враховує, що позов про розірвання шлюбу подано у липні 2020 року (4 місяці). У вказаний період до даного часу відповідач мав можливість вживати заходи для примирення із позивачкою, однак відомості про здійснення таких у суді відсутні. Позивачка ж навпаки просить у найкоротший термін розірвати шлюб. Поміж тим суд звертає увагу, що у клопотанні відповідача відсутні конкретні заходи, які він має намір застосувати для збереження сім`ї.

Отже наведені обставини свідчать, що вільної згоди на союз між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам позивачки, а шлюб існує формально. Доводи відповідача зводяться до непогодженням із вимогами про розірвання шлюбу, а відмова суду у розірванні шлюбу могла б свідчити про примушування позивачки до шлюбу проти її волі. Підстав сумніватися у волевиявленні позивачки немає. Наявність у сторін неповнолітньої дитини не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, спори щодо їх утримання та виховання підлягають розгляду в іншому провадженні. Розірвання шлюбу не впливає на виконання відповідачем визначених законодавством батьківських обов`язків. Клопотання відповідача про надання строку для примирення є безпідставним та у задоволенні такого слід відмовити. Суд дійшов переконання щодо розірвання шлюбу, задоволивши таким чином вимоги позивача. Відомості, які б спростовували висновок суду чи свідчили про наявність перешкод для задоволення позову, відсутні.

Розподіл судових витрат

У порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 840,80 грн судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 09 червня 2001 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 856.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя О.В.Тімченко