Справа № 263/2708/20
Провадження № 2/263/1376/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Астаховій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Маріупольська міська рада, про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до ордеру №229, виданого виконавчим комітетом Жданівської міської ради 14.01.1972, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 (дочка) була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Основним квартиронаймачем є ОСОБА_2 ОСОБА_4 у 1988 році знялася з реєстрації та виїхала на інше постійне місце проживання. В 1994 році у зазначену квартиру на постійне місце проживання прийшла далека родичка позивача ОСОБА_5 , 1905 р.н. В даній квартирі вона зареєструвалася та стала мешкати з ними однією родиною.16.01.1995 було видано свідоцтво про право власності на житло Державним підприємством по ремонту та експлуатації жилого фонду «Житловик». Відповідно до вказаного свідоцтва власниками квартири в 1/3 частині були ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Квартира була в загальній власності, поділу в натурі не було, частки у квартирі належали членам родини лише по документах. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, позивач займалася її похованням. Після її смерті позивач робила у квартирі ремонт, сплачує за комунальні послуги, разом з чоловіком користується усією квартирою. Тобто більше двадцяти років вона добросовісно, відкрито та безперервно користується вказаною квартирою. Просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді від 20.03.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 29.05.2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Маріупольську міську раду.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 її тітка, яка переїхала до них та з 1990 року по день смерті у 1996 році проживала разом з ними. ОСОБА_1 з чоловіком поховали її. Чоловік отримав квартиру, яку вони у 1995 році приватизували на трьох. ОСОБА_5 була зареєстрована як член сім`ї. Квартирою користувалися в цілому, порядок користування не встановлювали. Увесь час ОСОБА_1 та її чоловік проживали у вказаній квартирі, користувалися нею в цілому, робили ремонт тощо. Спір з відповідачем відсутній. ОСОБА_5 родичка позивачки, однак немає документів для підтвердження родинних відносин. Чоловік позивачки хворіє, тому з позовом до суду звернулася саме вона. До нотаріальної контори з приводу спадкування не зверталася. З моменту смерті тітки вважали квартиру своєю. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, пояснила, що документів на підтвердження родинних відносин у позивача не має. Зазначила, що ОСОБА_7 володіли майном добросовісно, робили ремонт, вважали, що це їхнє майно. Просила задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи Маріупольської міської ради Карацюба В.Л. зауважив, що підстав для задоволення позовних вимог не має, відсутній спір про право. З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 вважали, що користуються своїм майном, що також підтвердила ОСОБА_1 у судовому засіданні, однак, це виключає можливість застосування ст.344 ЦК України, оскільки відсутній основний елемент добросовісного користування позивач мала вважати, що користується чужим майном. Крім того, з даним позовом повинен був звернутися відповідач як основний квартиронаймач. Також зазначив, що ОСОБА_5 була власником частки квартири, тобто після її смерті майно є спадковим. Маріупольська міська рада має право визнати це майно виморочним. У подальшому надав заяву про закінчення розгляду справи без участі представника Маріупольської міської ради.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_7 з 1970-х років. З 1972 року вони проживають у спірній квартирі. Приблизно з 1990 року з ними жила «баба ОСОБА_9 », ОСОБА_1 говорила, що це її тітка, вона померла у 1996 році. Зазначила, що жили вони однією сім`єю, мали добрі стосунки. Після смерті тітки ОСОБА_7 у квартирі робили поточні ремонти.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що у 1972 році одночасно з ОСОБА_7 заселилася у один будинок. З Антоновими у 1990-х роках протягом 6-7 років жила «баба ОСОБА_9 », родичка ОСОБА_1 , яка була зареєстрована у квартирі, у них був загальний бюджет, жили однією сім`єю. Після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_7 її поховали. Як відомо свідку, іншого майна у ОСОБА_5 не було. Квартиру приватизували на тих, хто в ній був зареєстрований і проживав. Після смерті тітки ОСОБА_7 робили у квартирі косметичний ремонт.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до контрольного талону до ордеру №229 від 14.01.1972, ОСОБА_2 надана квартира АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_3 мати. /а.с.12/.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 16.01.1995 квартира АДРЕСА_1 на праві загальної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 /а.с.13/.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14.07.1996, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполь, актовий запис №1503. /а.с11/.

Згідно з інформацією управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 28.01.2020 №103-13.07-00985, виданою ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано дві особи: ОСОБА_1 ; ОСОБА_11 /а.с.14/.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2 , квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_2 . Зареєстровані за вказаною адресою: з 14.02.1972 ОСОБА_2 , з 14.02.1972 ОСОБА_1 - дружина, з 14.02.1972 по 28.08.1984 ОСОБА_4 дочка; з 10.07.1989 по 05.12.1990 ОСОБА_12 - дочка; з ІНФОРМАЦІЯ_2 по ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 тітка. /а.с.15/.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 21.10.1974, актовий запис № 27, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_14 /а.с.16/.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 30.07.1988, ОСОБА_4 30.07.1988 зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 , прізвище дружини після укладення шлюбу Садуло. Актовий запис №9. /а.с.16/.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 від 22.01.1970, ОСОБА_14 22.01.1970 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , прізвище дружини після укладення шлюбу ОСОБА_7 . Актовий запис №234. /а.с17/.

З технічного паспорту на квартиру вбачається, що він оформлений на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_2 /а.с.18-19/.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) інформація щодо спадкової справи після померлої ОСОБА_5 відсутня. /а.с.38-39/.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, право власності є центральним інститутом будь-якої цивільно-правової системи, а підстави набуття права власності, якими є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно (стає його власником), є підставою виникнення права власності.

Одним із способів набуття речових прав є набувальна давність, порядок реалізації якої визначений положеннями статті 344 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Отже, інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником 1/3 частини квартири, яка є предметом спору та, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_5 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , добросовісним. Смерть ОСОБА_5 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Таких же висновків дійшов Верховний суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.08.2018 справа № 201/12550/16-ц.

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Позивачка самовільно без належного дозволу чи належного оформлення заволоділа частиною вказаної квартири, яка належить і до цього часу зареєстрована на ОСОБА_5 , але позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником цього майна; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Обставини визнання відповідачем позову у даному випадку судом не приймаються, оскільки визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 263 ЦПК). При цьому слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК).

З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку позивачкою неправильно обраний спосіб захисту, зокрема, обраний спосіб не відповідає специфіці правовідносин.

У зв`язку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивачку.

На підставі ст. ст. 15, 16, 316, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 13, 19, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Маріупольська міська рада, про визнання права власності на майно за набувальною давністю - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа Маріупольська міська рада, , юридична адреса: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70.

Суддя: О.М.Томілін