Справа № 278/2355/16-ц
Провадження №2/278/132/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року Житомирський районний суд Житомирської області у складі: головуючого судді Зубчук І.В.,

секретаря с.з. Яцюрук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення «Житомирське», третьої особи ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору факторингу,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить:

- стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №CNL-001/088/2006 від 16 травня 2006 року у розмірі 26477,56 Євро, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 05 серпня 2016 року, становить 731506,14 гривень,

- стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року у розмірі 18309,71 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 05 серпня 2016 року, становить 454245,60 гривень.

В обґрунтування позову, зазначив, що 16 травня 2006 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» був укладений Кредитний договір №CNL-001/088/2006 про надання кредиту в сумі 35 000,00 Євро строком до 16 травня 2018 року.

27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" правонаступником якого був укладений кредитний договір №ML-010/344/2008 про надання кредиту в сумі 51 000,00 доларів США строком до 27 серпня 2018 року.

27 серпня 2008 року в забезпечення виконань за кредитним договором №ML-010/344/2008 укладено договір поруки №SR-010/344/2008 згідно якого ОСОБА_2 виступила поручителем за виконання умов вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1

07 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу про відступлення права вимоги.

Умови договору відповідачі не виконували належним чином, щомісячно кредит не погашали, сплату відсотків не проводили, заборгованість станом на 05 серпня 2016 року за Кредитним договором №CNL-001/088/2006 від 16 травня 2006 року складає 26477,56 Євро, що еквівалентно 731506,14 гривень по курсу НБУ станом на 05 серпня 2016 року: 24679,78 Євро (681838,15 грн.) - заборгованість за тілом кредиту; 1797,78 Євро (49 667,99 грн.) - заборгованість по відсоткам, за Кредитним договором №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року складає 18309,71 доларів США, що еквівалентно 454245,60 гривень по курсу НБУ станом на 05 серпня 2016 року: 15898,10 дол. США (419224,96 грн.) - заборгованість за тілом кредиту; 1411,61 дол. США (35 020,63 грн.) - заборгованість по відсоткам.

23 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов про визнання частково недійсним договір факторингу, в якому зазначає, що дійсно між ним та позивачем були укладені кредитні договори про отримання коштів, про те під час їх укладення йому не було роз`яснено про валютні ризики. Окрім того просить визнати договір факторингу недійсним в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами, оскільки даними кредитними договорами не передбачено відступлення права грошової вимоги. Таким чином, посилаючись на ст.ст.203, 215, 216 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просить суд, - визнати недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором №CNL-001/088/2006 від 16 травня 2006 року та №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року.

Представник позивача позов підтримав в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 позов банку не визнав та просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю, зустрічний позов ОСОБА_1 просив задовольнити з підстав зазначених в ньому.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. Суд розглядає справу у відстність відповідачки, яка не добросовісно користується своїми процесуальними правами, чим проявляє неповагу до суду, злісно ухиляється від явки в судові засідання та навмисно затягує розгляд справи, порушує розумні строки на розгляд справи по суті.

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2006 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» укладено Кредитний договір №CNL-001/088/2006 про надання кредиту в сумі 35 000,00 Євро з терміном повернення кредиту до 16 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами (а.с.5-14).

27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" укладено кредитний договір №ML-010/344/2008 про надання кредиту в сумі 51 000,00 доларів США строком до 27 серпня 2018 року (а.с.15-22).

27 серпня 2008 року в забезпечення виконань за кредитним договором №ML-010/344/2008 укладено договір поруки №SR-010/344/2008 згідно якого ОСОБА_2 виступила поручителем за виконання умов вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1 (а.с.23-24).

Станом на 05 серпня 2016 року відповідачі мають заборгованість перед позивачем за Кредитним договором №CNL-001/088/2006 від 16 травня 2006 року у розмірі 26477,56 Євро, що еквівалентно 731506,14 гривень по курсу НБУ станом на 05 серпня 2016 року:

- 24679,78 Євро (681838,15 грн.) - заборгованість за тілом кредиту;

- 1797,78 Євро (49 667,99 грн.) - заборгованість по відсоткам (а.с.29).

Станом на 05 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем Кредитним договором №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року складає 18309,71 доларів США, що еквівалентно 454245,60 гривень по курсу НБУ станом на 05 серпня 2016 року:

-15898,10 дол. США (419224,96 грн.) - заборгованість за тілом кредиту;

- 1411,61 дол. США (35 020,63 грн.) - заборгованість по відсоткам (а.с.30).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Враховуючи, що відповідачі допустили неналежне виконання зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року, що підтверджено вищевказаними письмовими доказами.

Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивачу в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором №CNL-001/088/2006 від 16 травня 2006 року укладеним між відповідачем ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Аваль», оскільки позивачем не надано письмових доказів про відступлення права вимоги за вищевказаним Кредитним договором на користь Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк».

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 судом встановлено наступне.

07 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу про відступлення права вимоги (а.с.31-51).

Відповідно до п.3.1 договору, Клієнт передає (відступає) Фактору права грошової вимоги на Кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за Кредитними договорами, а Фактор здійснює фінансування Клієнта за плату на умовах цього Договору.

17 серпня 2016 року товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» була направлена досудова вимога ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про погашення заборгованості (а.с.25-28).

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Як передбачено частинами 1 та 2 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст.14 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Як передбачено частинами 1 та 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .

Загальні положення про договір визначені розділом ІІ глави 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні положення про правочин, в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу ІV ЦК України.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону передбачені параграфом 2 глави 16 розділу ІV книги першої ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Крім того, у пунктах 7, 8 цієї постанови судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст.517 ЦК України).

Під час укладання оспорюваного договору факторингу від 07 листопада 2014 року сторонами були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача та його представника про визнання оспорюваного правочину недійсним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, суд зазначає про наступне: поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний Цивільний кодекс України такого не забороняє.

Нормами ЦК України не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то застосовуються положення про договір дарування.

Аналізуючи вказані норми цивільного права, можливо зробити висновок, що не встановлено суб`єктних обмежень щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначається законодавцем як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Тому договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторонни, шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Таким чином, якщо за договором факторингу за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути лише банк або інша фінансова установа. Якщо ж передається право вимоги грошового боргу без плати за послугу або передається за винагороду право вимоги не грошового боргу, то договір не вважається факторинговим, а є договором відступлення права вимоги, і новим кредитором за таким договором може бути будь-яка особа.

Окрім того, 30 листопада 2018 року ухвалою суду за клопотанням відповідача ОСОБА_1 по справі призначено судово-економічну експертизу, яка не проведена з підстави її неоплати останнім.

Таким чином, суд вважає, що відсутні, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, підстави для визнання такого договору недійсним. Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивач ОСОБА_1 не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору від 07 листопада 2014 року, що є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що зустрічний позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вирішує питання судових витрат по справі.

Керуючись ст.ст.4, 12, 82, 89, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" () заборгованість за кредитним договором №МL-010/344/2008 від 27 серпня 2008 року у розмірі 18309,71 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 05 серпня 2016 року, становить 454245,60 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) в дольовому порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" () судовий збір в розмірі 17786,28 гривень, а саме по 8893,14 гривень з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення «Житомирське», третьої особи ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору факторингу відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. В. Зубчук