КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/3797/17-ц Головуючий у І інстанції - Шевчук А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕНСІОН-ЮА» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач Ірина Іванівна про визнання недійсним договору дарування квартири,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Як стверджувала позивач, її колишня невістка ОСОБА_2 працевлаштувавшись у м. Києві не мала місця проживання і за згодою ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Згодом, ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 взамін на догляд та довічне утримання переоформити на неї право власності на помешкання належне позивачу.

Оскільки ОСОБА_2 деякий час до укладання договору наглядала за ОСОБА_1 у останньої не було необхідності розбиратися в природі договору, правах та обов`язках сторін.

Крім того, позивач фізично не могла читати договір, оскільки має проблеми з зором.

Також, дане помешкання є єдиним можливим місцем проживання ОСОБА_1 у якому вона була і залишається зареєстрованою.

За твердженням позивача після підписання договору вона самостійно до моменту звернення до суду із позовом продовжує оплачувати комунальні послуги, особові рахунки, які оформлені на неї.

На думку ОСОБА_1 , вищезазначене свідчить про те, що вона не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на отримання від відповідача догляду, що підтверджує помилкове сприйняття умов договору дарування та тягне визнання його недійсним.

Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстрований за №2369.

Повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та визнати право власності за ОСОБА_1 на вищевказану квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, особа, яка не брала участі у справі - ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 померла.

31 січня 2017 року остання склала заповіт, яким заповіла ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право.

08 квітня 2020 року у приватного нотаріуса Шишкіної А.О. було заведено спадкову справу №5/2020.

Зазначає, що на час звернення з даною апеляційною скаргою, єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_1 є ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА».

Апелянт звертає увагу, що відповідач проживала разом з сином позивача.

Після припинення сумісного проживання з сином позивача, відповідач уклала шлюб з іншим чоловіком, приїхала до Києва працювати та у зв`язку з тим, що не мала місця проживання звернулася до колишньої свекрухи з проханням деякий час пожити у неї.

Позивач погодилась, оскільки була людиною поважного віку та потребувала стороннього догляду та допомоги у зв`язку з поганим станом здоров`я.

Влітку 2016 року відповідач запропонувала здійснити перехід права власності на спірну квартиру до неї.

Позивач погодилась переписати квартиру на відповідача, взамін чого остання повинна доглядати за нею, на що відповідач погодилась.

Отже, позивач погодилась на передачу своєї квартири у власність сторонній особі, лише за умови її довічного утримання та помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Зазначає, що відповідач деякий час до укладення договору наглядала за позивачем, здійснювала прибирання в квартирі, готувала їжу.

Це підтверджує намір позивача передати квартиру за умови її довічного утримання.

Вважає, що на цій підставі на момент укладення Договору не було необхідності Позивачу, пенсіонерці з проблемами зі здоров`ям детально розбиратися в природі договору та прав і обов`язків сторін.

До того ж, позивач фізично не могла читати договір, оскільки мала проблеми із зором.

Квартира, на момент підписання договору була єдиним можливим місцем проживання позивача.

Позивач була зареєстрована в квартирі на момент підписання договору та залишалась зареєстрованою в ній після підписання і до моменту її смерті, а після підписання Договору продовжувала фактично проживати в квартирі.

Тобто, фактичної передачі квартири відповідачу не відбулося.

Крім того, після підписання договору позивач самостійно оплачувала комунальні послуги, особові рахунки на які оформлені на позивача.

Вищезазначене свідчить про те, що позивач не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на те, що отримає від відповідача догляд та який частково отримувала деякий час після укладення договору, що свідчить про помилкове сприйняття позивачем умов Договору, а отже, цей Договір підлягає визнанню недійсним.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подала відзив, який обґрунтовувала тим, що спірний договір дарування був укладений 03 серпня 2016 року. До укладення договору, тертя особа - приватний нотаріус Ротач І.І. спілкувалася із позивачем, роз`яснювала їй умови договору, встановлювала дійсний намір останньої укласти саме договір дарування квартири.

В заяві на ім`я нотаріуса зазначено, що « ОСОБА_1 , усвідомлюючи значення своїй дій та має можливість керувати ними, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, просить посвідчити договір дарування квартири, за яким вона безоплатно передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Підпис, прізвище, ініціали на цій заяві та слово «прочитано» написано позивачем.

Ця заява підтверджує збіг волі та волевиявлення позивача під час укладення спірного правочину.

До укладення спірного договору позивачем була отримана довідка про відсутність перебування на обліку у психоневрологічному диспансері.

Позивач особисто читала договір дарування.

В архівній справі нотаріуса зберігається примірник договору дарування, на якому позивач власноруч написала, що договір нею прочитано.

Вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив заяву, як письмовий доказ факту вільного та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування.

Просила апеляційну скаргу ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 2001 року виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва.

03 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарувала відповідачеві квартиру АДРЕСА_1 .

Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. за реєстровим №2369.

У договорі дарування від 03 серпня 2016 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами щодо вчинення нотаріальних дій, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного.

У п.12 оспорюваного договору дарування вказано, що нотаріусом роз`яснено сторонам договору вимоги законодавства щодо змісту прав та обов`язків за цим договором та правових наслідків його укладення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування квартири, позивач не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз`яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Факт вільного та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 03 серпня 2016 року, за якою остання усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, без застосування фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею просила посвідчити договір дарування квартири, за яким вона безоплатно передає у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, із вказаних документів вбачається що вони прочитані та особисто підписані ОСОБА_1 .

Також, ОСОБА_1 за власним підписом 31 січня 2017 року та 23 лютого 2018 року видала нотаріально посвідчені довіреності на 2-ох сторінках кожна з правом передоручення, якими надала повноваження на представництво її інтересів з усіма необхідними повноваженнями в усіх, без винятку органах. Дієздатність довірителя перевірена.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не могла читати договір дарування, оскільки мала проблеми з зором і не розбиралася в природі договору не заслуговують на увагу та спростовуються наявними матеріалами справи за якими, остання не дивлячись на стан здоров`я та похилий вік вчиняла правочини які відповідали її внутрішній волі, що перевірено та підтверджено нотаріально.

Правильне сприйняття ОСОБА_1 природи поняття утримання на момент укладення правочину дарування, підтверджується зокрема довідкою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва від 21 лютого 2018 року №101 за якою ОСОБА_1 з 31 травня 2006 року по день смерті перебувала на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва і отримувала послуги згідно індивідуального плану надання соціальної послуги догляду вдома, а саме: оплата платежів, закупівля продуктів та промтоварів, вологе прибирання, допомога в приготуванні їжі, заміна постільної білизни, доставка медикаментів.

Відповідач ОСОБА_2 , зі згоди та пропозиції ОСОБА_1 , постійно проживала та проживає у спірній квартирі, а отже фактично прийняла квартиру в дар.

На час розгляду справи ОСОБА_1 залишалася бути зареєстрованою та проживати в квартирі АДРЕСА_1 , а отже останню не було позбавлено права на користування житлом, або зміну її усталеного способу життя.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки доводи на підтвердження позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст.79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА», яке вважає себе правонаступником померлої ОСОБА_1 , оскільки такі доводи є ідентичними до доводів позовної заяви, яким надана належна правова оцінка, у зв`язку з чим рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕНСІОН-ЮА» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана