Постанова

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа №643/2921/19

провадження №61-59св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 1494,25 доларів США.

Позов мотивовано тим, що відповідно до розписки від 02 вересня

2016 року відповідач зобов`язався повернути позивачу залишок боргу в сумі 20 000 доларів США. Проте вказаних коштів не повернув, що є підставою для їх стягнення в судовому порядку зі сплатою 3% річних, відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня

2019 року у складі судді Єрмак Н. В. позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 20 000 доларів США та 3% річних у розмірі 1494,25 доларів США, у загальній сумі 21 494,25 доларів США, що станом на 27 лютого 2019 року еквівалентно 579 971,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 5799,71 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав зобов`язання перед ОСОБА_1 належним чином, чим порушив зазначені норми закону та умови договору, а тому сума боргу у розмірі 20 000 доларів США підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням 3% річних, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи містять заяви від 02.09.2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н. П., з яких вбачається, що ОСОБА_2 повністю виконав зобов`язання за договорами позики від 09 січня 2013 року та 10 січня 2013 року. Також зазначено, що майнових та інших претензій до

ОСОБА_2 ОСОБА_1 не має.

Матеріали справи містять розписку від 02 вересня 2016 року, згідно якої частина боргу за вказаними договорами була погашена відповідачем, внаслідок чого залишок боргу становив 20 000 доларів США. Також згідно цієї ж розписки ОСОБА_2 визнає залишок боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 20000 доларів США.

Проте, така розписка не є самостійним борговим документом, оскільки не містить зобов`язання повернути борг, а є лише документом, що свідчить про часткове погашення заборгованості та визнання боргу в розмірі 20 000 доларів США.

Вказана розписка та наведені заяви датовані однією датою - 02 вересня 2016 року та суду не надані належні та допустимі докази того, що ця розписка була складена та підписана після підписання заяв, які свідчать про повне виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками апеляційного суду, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що сторонами у договорах позики (п. 5, 6 договорів) визначено порядок встановлення підтвердження прострочення боржника, порядок підтвердження сплати зобов`язань. Натомість, судом апеляційної інстанції помилково зазначено, як підставу до скасування рішення і відмови у позовних вимогах те, що позивачем не доведено порядок складання заяви про вилучення майна з іпотеки та порядок складення розписки.

Апеляційним судом було фактично безпідставно визнано виконаним договори позики, позика за якими не є сплаченою, підмінивши фактично іпотечні відносини та відносини позики.

Зважаючи на умови діючих договорів позики, розписка від 02 вересня 2016 року є належним доказом наявності залишку заборгованості, а заява, яка надана нотаріусу стосується лише відносин іпотеки. Чинним законодавством не передбачено вилучення майна з обтяження іпотекою із застереженням. У даному випадку немає значення порядок складання розписки та заяви, що складалися в один день, 02 вересня 2016 року і фактично в один час, що не заперечується сторонами.

Апеляційний суд не врахував, що за умов повного повернення коштів за договором позики були б відсутні підстави для стягнення, а ОСОБА_2 не підписував би розписки про наявність боргу, оскільки така потреба була б відсутня.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (частина друга статті 545 ЦК України).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

У справі, яка переглядається, установлено, що згідно із нотаріально посвідченими заявами від 02 вересня 2016 року, ОСОБА_2 повністю виконав зобов`язання за договорами позики від 09 січня 2013 року

та 10 січня 2013 року. Також зазначено, що майнових та інших претензій до ОСОБА_2 ОСОБА_1 не має.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на наявність розписки від 02 вересня 2016 року, згідно якої частина боргу за вказаними договорами була погашена відповідачем, внаслідок чого залишок боргу становив 20 000 доларів США. Згідно цієї ж розписки ОСОБА_2 визнає залишок боргу перед ОСОБА_1 у розмірі 20000 доларів США.

При з`ясуванні дійсної правової природи вказаного письмового доказу, з урахуванням установлених у цій справі обставин, апеляційний суд правильно виходив з того, що вказана розписка від 02 вересня

2016 року не є самостійним борговим документом, оскільки не містить зобов`язання повернути борг, а є лише документом, що свідчить про часткове погашення заборгованості та визнання боргу в розмірі

20 000 доларів США.

Апеляційний суд дав належну оцінку тим обставинам, що розписка від 02 вересня 2016 року, на яку посилається позивач як на підставу для стягнення боргу за договором позики на суму 20 000 доларів США, та нотаріально посвідчені заяви від 02 вересня 2016 року про повне виконання зобов`язання за договорами позики датовані однією датою (02 вересня 2016 року), при цьому позивачем не доведено, що вказана розписка була складена та підписана після підписання заяв, які свідчать про повне виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань.

Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами факт невиконання зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення позики і такі доводи позивача спростовуються нотаріально посвідченими заявами від 02 вересня 2016 року про повне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договорами позики від 09 січня 2013 року, від 10 січня 2013 року, та відсутність у ОСОБА_1 майнових та інших претензій до ОСОБА_2 .

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що складена 02 вересня

2016 рокуОСОБА_2 розписка не підтверджує укладення між сторонам договору позики та досягнення згоди щодо всіх його істотних умов, оскільки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів з обов`язком їх повернути.

При цьому, виконання зобов`язань ОСОБА_2 договорами позики від 09 січня 2013 року та від 10 січня 2013 року підтверджується нотаріально посвідченими заявами від 02 вересня 2016 року, правомірність яких під час розгляду справи позивачем не спростована.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не встановлено правову природу правочину між сторонами, є необґрунтованими, оскільки судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі змісту розписки та заяв про повне виконання зобов`язань за договорами позики.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності дослідження і переоцінки правовідносин, які виникли з розписки, в тому числі переоцінки її змісту саме в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення боргу за договором позики.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. А. Калараш

І. М. Фаловська