Справа № 417/9571/19
Провадження № 2-о/417/227/20
РІШЕННЯ

Іменем україни

"03" листопада 2020 р. смт Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Логвіненка Т.Г.,

за участю секретаря судового засідання Білянської О.В.,

за участю:

представника заявника: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Марківка, матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 заінтересовані особи: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Луганській області та Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про встановлення факту смерті у певний час та встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту смерті у певний час та встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті, в обґрунтування вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_2 яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Отримати документи, що підтверджують факт смерті за зразками чинного законодавства України, не є можливим так як діяльність державних органів України на зазначеній території припинено.

У березні 2016 року ОСОБА_2 було припинено виплату пенсії. З урахуванням припинення виплати пенсії утворилась заборгованість з невиплаченої пенсії та залишилась спадщина у вигляді недоотриманої пенсії, яку заявних фактично прийняв, оскільки на момент смерті дружини проживав з нею за адресою : АДРЕСА_1 .

Заявник є спадкоємцем першої черги після смерті дружини. Вони багато років жили за однією адресою, турбувалися один за одного, вели сумісне господарство.

Просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Хороше Слов`яносербського району та факт постійного його проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 просила суд задовольнити заяву з підстав, зазначених у ній.

Представник заінтересованої особи : Біловодського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без їх участі (т. 2 а.с. 33).

Представник заінтересованої особи : Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав суду пояснення відповідно до яких заперечував проти заявлених вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті з підстав, що установа, яка видала документи, надані заявником як доказ постійного проживання на час відкриття спадщини, знаходиться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, тому є недопустимими доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягаю задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 виданого Слов`яносербським РВУ МВС України в Луганській області 23.03.1999р. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.3).

Згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_2 виданого Слов`яносербським РВУ МВС України в Луганській області 23.03.1999р. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 02.02.1990 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 02 лютого 1990 року (т. 1 а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про смерть виданого 01.11.2019 відділом реєстрації актів цивільного стану Слов`яносербського районного управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Слов`яносербськ Слов`яносербського району (т. 1 а.с.6).

Листом Біловодського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) представнику заявника відмовлено у проведення державної реєстрації смерті з підстав, що ним для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, який виданий на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження (т.1 а.с.5)

Відповідно до довідки виданої адміністрацією Слов`яносербського району ЛНР 06.11.2019 (т.1 а.с.8) та акту про фактичне проживання з померлим на день смерті № 9 від 06.11.2019 (т.1 а.с.9) заявник на день смерті дружини ОСОБА_2 фактично проживав з нею за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про можливість встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті суд виходить з наступного.

В силу ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, діями, які свідчать про прийняття спадщини після смерті спадкодавця вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Пунктом 9 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також визначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин зі спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини.

Оцінюючи надані заявником довідку та акт про фактичне місце проживання, виданих установами, які знаходяться на тимчасово не підконтрольній Україні території, суд виходить з того, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, припинення та зміну багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів на підтвердження фактичного проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Отже суд вважає заяву ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті такою, що підлягає задоволенню, оскільки вона законна, обґрунтована, підтверджена наявними в справі письмовими доказами.

Щодо вимог про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно п.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 №1064.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п.1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000року, підставою для державної реєстрації смерті є зокрема:

- лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1847/5 від 05.11.2014 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» було тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області (Антрацитівського, Краснодонського, Лутугинського, Перевальського, Слов`яносербського, Свердловського, Станично-Луганського районів, міст Алчевськ, Антрацит, Брянка, Кіровськ, Красний Луч, Краснодон, Луганськ, Первомайськ, Ровеньки, Свердловськ, Стаханов). Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.п. 13, 18 цієї ж Постанови суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

За цих обставин суд вважає надані заявником документи, як доказ смерті особи, не дивлячись на те, що установи, які видали ці документи, знаходяться на території, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України належними та допустимими.

За ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне заявнику для проведення державної реєстрації смерті на території України, яка контролюється державними органами.

Приймаючи до уваги викладені заявником обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

При цьому копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Судові витрати на підставі ч.7 ст.294 ЦПК України не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 12, 81, 258-259, 263, 265 , 273, 279, 280 ч.1, 282, 284, 288-289, 293, 294, 317, 319, 352, 352, 355 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 заінтересовані особи: Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Луганській області та Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про встановлення факту смерті у певний час та встановлення факту проживання зі спадкодавцем на момент смерті - задовольнити повністю.

Встановити факт, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка села Якимівка Оратівського району Вінницької області померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Слов`яносербськ Слов`яносербського району Луганської області.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав зі спадкодавцем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити заявникові, що рішення суду про встановлення фактів, які підлягають реєстрації в органах реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Рішення суду в частині встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Марківський районний суд Луганської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Т.Г.Логвіненко