№ 207/1441/20
№ 2/207/1004/20
22 жовтня 2020 року м. Кам`янське
Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Юрченко І.М.
при секретарі: Сівачук А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що вона, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року.
До 2015 року в квартирі також проживав її чоловік - ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. До 2006 року з ними проживала бабуся її чоловіка ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При переході права власності, в належній їй квартирі залишилася зареєстрованою мати її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в квартирі ніколи не проживала, але після смерті своєї матері - ОСОБА_4 прийняла спадщину, оформила документи та поїхала.
Відповідачка є громадянкою іншої держави - Російської Федерації. Зі своїм сином ОСОБА_3 не проживала, його вихованням займалася бабуся - ОСОБА_4 , з якою вони і проживали однією сім`єю.
Відповідачка не є членом її сім`ї, не мешкає за вказаною адресою та ніколи за цією адресою не мешкала, особистих її речей в квартирі не має та не було.
Квартира АДРЕСА_1 належить їй на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 на протязі тривалого часу не заявляла прав на квартиру, квартирою не цікавиться, всі витрати по утриманню квартири виконує лише вона.
Однак, відповідачка на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, знятись з реєстрації самостійно не є можливим, оскільки не має бажання приїхати до України та вирішити це питання в добровільному порядку.
На підставі зазначеного позивач просила: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та винесення заочного рішення по справі, судові витрати просила залишити за нею.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Заяву про слухання справи за її відсутністю не надала. Про причини неявки суд не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання та оголошенням на сайті.
Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав ні відзиву, ні заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними.
Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року, позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (ар.с.9-10).
Відповідно до довідки про реєстрацію та склад сім`ї виданої ТОВ «ЄРЦ КП» № 2/4551 від 13 травня 2020 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ар.с.15).
Факт реєстрації відповідачки ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 підтверджено довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року (ар.с.20).
Відповідно до акту про не проживання № 159 від 17.06.2020 року затвердженого директором КП КМР «УКОЖФ» Щебетовою Т.І., за адресою: квартира АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично не проживає з 2006 року.
Відповідно до відповіді відділу з питань виплати пенсій №5 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про надання інформації, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресю АДРЕСА_2 , на обліку в управлінні з питань виплати пенсій №5 не знаходиться, пенсію не отримує. Згідно акту обстеження, який був складений спеціалістом відділу Авдєєвою Ю.С. та в результаті бесіди з сусідами за місцем реєстрації ОСОБА_2 , було з`ясовано, що вищавказана особа за місцем реєстрації не проживає приблизно з 2010 року, місце її знаходження не відоме. (ар.с.31).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний суд України дійшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Згідно ст. 405 ЦК України 2003 року члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, у тому числі факт не проживання відповідача у вказаній квартирі з 2006 року.
Тому, позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 128, 258, 259, 263-265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя І.М. Юрченко