Номер провадження: 22-ц/813/2564/20
Номер справи місцевого суду: 520/7836/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року, постановлену під головуванням судді Луняченка В.О., повний текст судового рішення складено 10.12.2018 року, -

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Заяць К.В. від 25.12.2014 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 80,3 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 ;

- визнати договір купівлі-продажу 48/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним;

- визнати договір купівлі-продажу 52/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним;

- визнати недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 41,8 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 38,5 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак О.І. від 29.12.2016, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_1 , площею 105 кв.м., за ОСОБА_2 ;

- скасувати рішення державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак О. І. від 29.12.2016, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_1 , площею 105 кв.м., за ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно збудованих двох трьох поверхових 5-ти секційних житлових будинків, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У обґрунтуванні позовних вимог заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1, в інтересах держави в особі Одеської міської ради зазначає, що будь-яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 Одеською міською радою не приймалось, об`єкт житлової нерухомості розташований по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 25.12.2014 року ОСОБА_1 , знаходиться на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси, тому позивач вважав, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №18332577 від 25.12.2014 року прийняте державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року за №868 та без документів, що підтверджують речове право на земельну ділянку.

Видача та реєстрація 25.12.2014 року свідоцтва про паво власності серії та номер: 31639095 реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області порушено інтереси держави в особі територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради із власності якої незаконно вибула земельна ділянка, на якій розташоване майно, щодо якого незаконно видано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 , що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з дійсним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Заяць К. В., Державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н. А. про скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності , визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання знесення самочинно збудованих житлових будинків залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року,та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної заступник керівник Одеської міської прокуратури №1, діючий в інтересах держави в особі Одеської міської ради, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зазначає, що суд першої інстанції порушив норми ч.ч.3,4 ст. 56 ЦПК України, неправильно застосував п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відзивів на апеляційну скаргу першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі в особі Одеської міської, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року від учасників справи до суду не надходило.

В судове засідання призначене на 28 жовтня 2020 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 134, 142-153).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (02 листопада 2020 року).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Залишаючи без розгляду позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заступником керівника Одеської місцевої прокуратури №1 не наведено передбачених ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» виключних обставин на представництво інтересів Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, а тому наявні підстави для залишення позову без розгляду, згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.

У частині 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

При цьому, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» пов`язує обов`язок прокурора реалізувати представницькі повноваження в інтересах держави, у тому числі шляхом пред`явлення позовної заяви, лише з наявністю, на його думку, факту порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. І реалізація такого обов`язку прокурором не пов`язана з настанням несприятливих правових наслідків для службових осіб уповноваженого органу, що не вчинив належних заходів щодо захисту інтересів держави, зокрема, у вигляді притягнення до кримінальної або дисциплінарної відповідальності. Також прокурор не зобов`язаний встановлювати причини за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Зокрема, згідно з ч.4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві, скарзі, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Обґрунтовуючи наявність порушень інтересів держави та необхідність їх захисту заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 незаконно вибула з комунальної власності, а органом місцевого самоврядування жодних заходів щодо відновлення порушеного права територіальної громади на неї не здійснено.

Видача свідоцтва про право власності на житлові приміщення та їх подальша реєстрація та перереєстрація є порушенням права власності територіальної громади міста на належну їй земельну ділянку та перешкоджає забезпеченню реалізації її права як власника земельної ділянки.

Крім того, в підтвердження підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури стало й те, що бездіяльність Одеської міської ради та її підрозділів виразилось у тому, що Одеською місцевою прокуратурою здійснювалося досудове розслідування про кримінальному провадженню, щодо самовільного захоплення спірної земельної ділянки, в якому Одеську міську раду визнано потерпілою стороною. Одеська міська рада, як потерпіла сторона не заявила позову щодо поновлення її права на спірну земельну ділянку.

Загрозою порушень інтересів держави в особі Одеської міської ради є те, що за певних умов, зокрема у разі продовження бездіяльності органу місцевого самоврядування щодо пред`явлення вказаного позову та невжиття прокуратурою заходів представницького характеру, у подальшому було б неможливим витребування спірного майна, з огляду на строки позовної давності.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що міська рада була обізнана про факт незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності, а для застосування прокурором представницьких повноважень виключне значення має факт бездіяльності органу, який мав місце на момент пред`явлення прокурором позову, тому він правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про витребування майна.

Також, у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це суб`єкт владних повноважень.

На виконання вказаних вимог заступник керівника Одеської місевої прокуратури №1, долучив повідомлення до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про пред`явлення позову та докази на його підтвердження.

При цьому, ні Одеська міська рада, ані Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради заходів щодо оскарження підстав для представництва прокурором інтересів держави не вживала.

Враховуючи, що уповноважені органи не здійснили заходів захисту інтересів держави у спірних правовідносинах протягом встановленого законодавством строку позовної давності, тому саме звернення прокурора із вищевказаним позовом є єдиним ефективним способом захисту порушених державних інтересів.

При цьому, незалежно від причин, за яких позивач не здійснив захист інтересів держави в собі територіальної громади м. Одеси, сам факт не звернення до суду відповідних уповноважених органів з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно повинен був захистити інтереси держави, свідчить про те, що вказані органи неналежно виконують свої повноваження щодо захисту інтересів держави, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Бездіяльність органу державної влади у захисті інтересів держави є підставою для представництва таких інтересів прокурором (ВС/ВП у справі № 912/2385/18 від 26.05.2020).

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

При цьому суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи.

Отже, звернення прокурора до суду із вказаною позовною заявою відбулось із дотриманням вимог законодавства щодо доведення наявності порушень інтересів держави, обґрунтування необхідності їх захисту та нездійснення захисту інтересів держави уповноваженими органами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 379, 381, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складений 02 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк