ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9019/20 Справа № 212/6058/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач-Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2020 року представник позивача Меланчук І.В., в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач в період часу з 23.06.1972р. по 23.11.1972р. працював на посаді електрослюсаря ДФС ш. «Родіна» РУ ім. К.Лібкнехта треста «Ленінруда», з 18.09.1978р. по 23.09.1983р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування ш. «Родіна» РУ ім. К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», з 30.12.1983р. по 26.07.1995р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування ш. «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», з 03.08.1998р. по 11.09.2008р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового по ремонту устаткування ШУ «Родіна» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат, виконував роботи у підземних умовах шахти, у зоні діючих машин і устаткування, де через випадки порушення нормативного провітрювання робіт та несистематичного використання комплексу пилоподавлення, запиленість повітря робочої зони перевищувала гранично допустиму концентрацію.

Вказав, що внаслідок тривалої дії на організм позивача шкідливих чинників пилу в повітрі робочої зони, концентрація якого перевищувала гранично-допустиму, позивачем отримано професійне захворювання «хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) ЛН першого-другого ст.». Поряд з цим, вказав, що зазначені шкідливі фактори мали місце з вини відповідача, який порушив законодавство в сфері охорони праці - не створив безпечні і нешкідливі умови праці для своїх працівників.

У зв`язку з отриманим професійним захворюванням 08.10.2008 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому встановлено ступінь втрати працездатності - 20 %, визначена потреба в забезпеченні ВМП, призначено медикаментозне лікування, в 2011 році за результатами повторного огляду МСЕК позивачу визначено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 25 %, встановлена потреба у забезпеченні медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення.

Зазначив, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, професійне захворювання супроводжується постійними відчуттями задишки при незначному фізичному навантаженні, частим кашлем, загальною слабкістю, хрипами, болем в грудній клітині. Вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати працездатності.

Просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 118 075 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 (шістдесят тисяч) гривень 00 коп., без урахування податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 25%.

Також, представник позивача вважає, що судом не повністю враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача порушено нормальні життєві зв`язки, що останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно повинен докладати зусиль та витрачати час для організації свого життя, що позивач постійно відчуває дискомфорт через отримане професійне захворювання, що негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, що професійне захворювання отримано позивачем з вини відповідача, який не виконав обов`язку про створенню нешкідливих умов праці.

В апеляційній скарзі, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції під час судового розгляду не визначив конкретні норми матеріального права, які діяли на момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди. Вказує, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 08.10.2008 року коли йому вперше було встановлено наявність професійного захворювання, які зумовили втрату професійної працездатності в розмірі 20%. Відповідач зазначає, що у подальшому при повторних медичних переоглядах підстави виникнення у позивача професійного захворювання не змінилися, у зв`язку із чим, суд першої інстанції повинен був керуватися нормами законодавства, яке діяло у 2008 році, а саме Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212 (втратив чинність 05.06.2012 року (надалі-Порядок).

Зазначає, що на той час право встановлювати факт спричинення моральної шкоди було покладено імперативними нормами виключно на МСЕК, а надані позивачем довідки ЛТЕК, взагалі не містять відомостей стосовно перенесення позивачем моральних страждань та не підтверджують факту спричинення позивачу моральної шкоди, тому вважає, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не повинно нести відповідальності за настання професійного захворювання у позивача.

Окрім того, скаржник вказує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на доводах сторони позивача, при цьому, належне обґрунтування відхилення доводів та доказів відповідача у рішенні суду першої інстанції не наведено, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення. Відповідач вважає, що наданими позивачем доказами не доведено факт спричинення останній моральної шкоди. На думку скаржника, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також сталої судової практики, яка склалася по аналогічним справам та вважає його надто завищеним.

Також відповідач, посилаючись на положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зазначив, що стягнута судом моральна шкода на користь позивача в розмірі 60000 грн. стягнута без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 23.06.1972 р. по 23.11.1972 р. працював на посаді електрослюсаря ДФС ш. «Родіна» РУ ім. К.Лібкнехта, з 18.09.1978 р. по 23.09.1983 р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування ш. «Родіна» РУ ім. К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», з 30.12.1983р. по 26.07.1995р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування ш. «Родіна» РУ К.Лібкнехта ВО «Кривбасруда», з 03.08.1998 р. по 11.09.2008 р. працював на посаді підземного електрослюсаря чергового по ремонту устаткування ШУ «Родіна» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником прав та обов`язків вказаних підприємств являється відповідач, Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат».

Позивач в період перебування на вказаних посадах виконував роботи, які характеризувались запиленістю повітря робочого простору, що перевищувала гранично допустиму концентрацію з причин неефективності провітрювання робочих місць та застосування засобів знепилення повітря, що мали низьку ефективність.

Зокрема, відповідно до п.17 акту «Розслідування хронічного професійного захворювання» №21 від 11.09.2008 року причиною виникнення професійного хронічного захворювання у позивача є робота протягом 27 років в умовах підвищеного рівня запиленості повітря робочого простору - пил з вмістом вільного SiO2 від 10 до 70% в концентрації 4,6 мг/м3, 4,8 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3.

Зі змісту п.19 акту «Розслідування хронічного професійного захворювання» №21 від 11.09.2008 року вбачається, що адміністрацією ш. «Родіна» РУ ім.К.Лібнехта ВО «Кривбасруда», ВО «Кривбасруда», ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не виконано вимоги ст.153 КЗпП України та порушено вимоги ст.13 ЗУ «Про охорону праці».

Внаслідок професійного захворювання 08.10.2008 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, що вбачається з довідки серії ДНА-02 №028155.

За результатами огляду позивачу визначено втрату професійної працездатності в ступені 20 % внаслідок професійного захворювання, встановлено потребу у медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення.

За результатами повторного огляду МСЕК 08.10.2012 року позивачу встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 25 % внаслідок професійного захворювання, а також визначено безстрокову потребу в забезпеченні медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення.

Згідно медичної документації позивача, яка наявні в матеріалах справи, анамнез його захворювання характеризується неодноразовим проходженнями курсів лікування з приводу хронічного професійного захворювання, однак після проходження лікування стан позивача суттєво не покращувався, при направлені до медичних закладів знаходили своє підтвердження скарги позивача на задишку, періодичний кашель, головний біль, періодичний біль в грудній клітині.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався нормами статей ст.ст.153, 237-1, КЗпП, України, ст.ст23,1167 ЦК України, Законом України «Про охорону праці» й виходив з того, що відповідач є особою, яка повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки професійне захворювання отримано ним при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони позивача щодо завищеного розміру моральної шкоди та сторони відповідача щодо його завищеного розміру, а також з доводами відповідача про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено: суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У відповідності до положень ст.ст.23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а також те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, відсутності факту встановлення вини відповідача у настанні у позивача професійного захворювання, колегія суддів відхиляє, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.

Ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які полягають в обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, призводять до відчуття болю та завдають незручностей позивачу у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування.

Під час судового розгляду судом було встановлено факт заподіяння заявнику моральної шкоди, оскільки були встановлені усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи представника позивача щодо заниженого, та доводи відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди, стягнутої судом з ПАТ «Кривбасзалізрудком на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, потребу в медикаментозному лікуванні, час роботи позивача в шкідливих умовах, те, що в умовах шкідливих факторів позивач працював лише на підприємстві відповідача протягом 27 років та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 25 %, безстроково з жовтня 2012 року, визначив до стягнення компенсацію у сумі 60 000 грн., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Доводи відповідача щодо оподаткування суми моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, і як правильно зазначив суд, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. В даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я, а, отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеню, у зв`язку з чим зазначені відповідачем зміни до Податкового кодексу України не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: