Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 727/7193/16-ц

провадження № 61-14509св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року, у складі судді Смотрицького В.Г., та на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 червня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено два договори про надання споживчого кредиту, відповідно до умов яких ОСОБА_2 отримала в кредит в сумі 113 000 доларів США (договір №0) та 7 511,99 доларів США (договір №0) на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних кожний. З метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за вказаними договорами кредиту між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 не здійснювала платежів в рахунок погашення кредитів та нарахованих по них відсотках, чим порушила прийняті на себе договірні зобов`язання.

27 липня 2014 року було пред`явлено позов до третьої особи про стягнення заборгованості по першому кредитному договору і 26 серпня 2014 року було прийнято рішення, яким позовні вимоги банку були задоволені, рішення суду набрало законної сили 05 вересня 2014 року. Станом на сьогоднішній день рішення суду не виконане - заборгованість не стягнута.

03 вересня 2014 року було пред`явлено позов до третьої особи про стягнення заборгованості по другому кредитному договору і 29 жовтня 2014 року було прийнято рішення, яким позовні вимоги банку були задоволені, рішення суду набрало законної сили 10 листопада 2014 року.

Рішення суду не виконано, заборгованість не стягнута.

Під час проведення виконавчих дій з виконання вищевказаних рішень судів, позивачу стало відомо, що третя особа незаконно, всупереч п. 2.4.1 договору іпотеки №77734, без згоди іпотекодержателя провела реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , у результаті незаконних дій предмет іпотеки було переобладнано в нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 4-1 -4-7, загальною площею 68,30 кв.м на АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року №837/22 третій особі оформлено право власності на вказані нежитлові приміщення та видано свідоцтво про право власності на об`єкт.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м на АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року скасовано.

Проте у період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 лютого 2012 року, ОСОБА_3 зареєстрував право власності на нежитлового приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) загальною площею 68,3 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Згодом, актом прийому-передачі майна в статутний фонд ПП «Ксенія плюс» від 05 листопада 2012 року ОСОБА_3 передав вказані приміщення в статутний фонд ПП «Ксенія плюс». 22 грудня 2012 року проведено державну реєстрацію права власності на вказані приміщення за ПП «Ксенія плюс».

В подальшому, ПП «Ксенія плюс» продала ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною площею 68,3 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Оскільки нежитлові приміщення (магазин промислових товарів та офісні приміщення) загальною площею 68,3 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, так як створені з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, тому в силу Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки є іпотечним майном, а до ОСОБА_1 перейшли обов`язки іпотекодавця відповідно до ст. 23 вказаного закону.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд:

- звернути стягнення на нежитлові приміщення під №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 ;

- встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 1 317 500 грн;

- з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 в розмірі 154 805,31 доларів США, 787 531,090 грн та на підставі договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 в розмірі 8 759,59 доларів США та 65 694,27 грн.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року позов задоволено ( том 2, а.с.125-127).

Звернуто стягнення на нежитлові приміщення позначені №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 . Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 1 276 000 грн. З вартості реалізації предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року в розмірі 154 805,31 доларів США, 787 531,90 грн та на підставі договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року в розмірі 8 759,59 доларів США та 65 694,27 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 має заборгованість за кредитними договорами від 21 лютого 2008 року. Нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 , які відповідач ОСОБА_1 набув у власність відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, є предметом іпотеки, згідно договору іпотеки від 21 лютого 2008 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк». ОСОБА_1 набув права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки від 21 лютого 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09 грудня 2016 року скасовано, у позові Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року касаційна скарга Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволена частково, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції ( том 3, а.с.31-35).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не врахував, що погашення заборгованості не відбулося, отже зобов`язання за кредитним договором не припинилось, при цьому не навів правової норми, на підставі якої відмовлено позивачу у захисті його права в обраний ним спосіб, у той час як факт невиконання позичальником основного зобов`язання відповідачем не оспорюється.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року касаційна скарга Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволена частково, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції ( том 3, а.с.120-125).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції має врахувати строк дії кредитного договору та відповідно встановити розмір заборгованості за відсотками за кредитним договором.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 9 грудня 2016 року в частині сплати ПАТ«УкрСиббанк» з вартості предмета іпотеки змінено. Зазначено, що підлягають сплаті Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» з вартості предмета іпотеки за договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 кредит в сумі 93704 долара США 81 цент, проценти в сумі 25897 доларів США 91 цент, пеня за прострочення сплати кредиту в сумі 10887 грн, пеня за прострочення сплати процентів в сумі 22294,64 грн, за договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 кредит в сумі 4945 доларів США 08 центів, проценти в сумі 1832 долари 02 центи США, пені в сумі 6146,35 грн ( том 3, а.с.149-162).

В рештісуду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції у частині зміни рішення суду першої інстанції мотивована тим, що Банк змінив строк виконання зобов`язань, шляхом ухвалення судових рішень про дострокове стягнення кредиту, а тому відсутні правові підстави для нарахування процентів та пені після дострокової вимоги і ухвалених судових рішень, тому висновки суду першої інстанції не відповідають наведеним нормам матеріального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 червня 2019 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і витребувано з Шевченківського районного суду м. Чернівці матеріали цивільної справи № 727/7193/16-ц.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просив суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року набув у власність спірне нерухоме майно, предмет іпотеки, проте банк своєї згоди на відчуження предмета іпотеки не надавав, а, отже, всі правочини щодо вибуття предмету іпотеки від ОСОБА_2 є нікчемними, внаслідок чого до ОСОБА_1 право іпотекодавця не перейшло. Власником спірного предмету іпотеки є ОСОБА_2 .

Суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 23 Закону України Закону «Про іпотеку».

Висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 червня 2018 року у справі №910/15599/17.

Доводи інших у часників справи

Відзив ПАТ «УкрСиббанк» на касаційну скаргу мотивовано тим, що до ОСОБА_1 перейшло право власності на предмет іпотеки, він набув статус іпотекодавця, тобто має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено два договори про надання споживчого кредиту, за умовами яких ОСОБА_2 , як позичальник, отримала кредит у розмірі 113 000 доларів США (договір № 0) та 7 511 доларів 99 центів США (договір № 0) на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 % річних кожний ( том 1, а.с.9-14).

21 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року № 0 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед Банком за виконання ним зобов`язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту.

21 лютого 2008 року з метою забезпечення зобов`язань за вищевказаними договорами про надання споживчого кредиту між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 ( том 1, а.с.47,48).

Відповідно до п.1.5. Договору іпотеки, іпотека розповсюджується на всі приналежності предмета іпотеки та на всі невід`ємні від нього поліпшення, складові частини, внутрішні системи, що існують на момент укладення Договору та виникнуть в майбутньому. Всі зроблені іпотекодавцем в період дії цього договору всілякого роду поліпшення, реконструкційні роботи, зміни, доробки тощо автоматично стають предметом Договору - предметом іпотеки, - і не потребують внесення змін до Договору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня 2014 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року № 0 у розмірі 119 602, 72 доларів США ( том 1, а.с.73,74).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2014 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року № 0 у розмірі 7 511,99 доларів США ( том 1, а.с.75,76).

Зазначені судові рішення не виконано.

ОСОБА_2 , як іпотекодавець, у порушення пункту 2.4.1 договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя провела реконструкцію квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, унаслідок чого предмет іпотеки було переобладнано у нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення № 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв. м.

На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року за ОСОБА_2 оформлено право власності на зазначені нежитлові приміщення та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2011 року ( том 1, а.с.97).

Вказане нежитлове приміщення не є новоствореним майном, тому є предметом іпотеки.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року у цивільній справі № 2-1269/2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ( том 1, а.с.92).

В подальшому вказана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року ( том 1, а.с.93).

У період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року нежитлове приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення неодноразово відчужувались.

Відповідно до акту прийому-передачі в статутний фонд ПП «Ксенія плюс» від 05 листопада 2012 року ОСОБА_3 передав ПП «Ксенія Плюс» належні йому на праві власності, в якості внеску, нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (том 1, а.с.96).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 27 листопада 2012 року та свідоцтвом про право власності від 30 листопада 2012 року право власності на нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано за ПП «Ксенія плюс» ( том 1, а.с.97,98).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року ПП «Ксенія плюс» продало, а ОСОБА_1 придбав нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 ( том 1, а.с.100-101).

Власником нежитлового приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 ( том 1, а.с.103).

Судами було встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» не заперечувало проти переходу предмету іпотеки до ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договорами від 21 лютого 2008 року. Нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 , які відповідач ОСОБА_1 набув у власність відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, є предметом іпотеки, згідно договору іпотеки від 21 лютого 2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк». ОСОБА_1 набув права та обов`язки Іпотекодавця за договором іпотеки від 21 лютого 2008 року, відповідно має виконувати умови договору іпотеки.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині сплати ПАТ«УкрСиббанк» з вартості предмета іпотеки, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для нарахування процентів та пені після дострокової вимоги і ухвалених судових рішень, тому висновки суду першої інстанції не відповідають наведеним нормам матеріального права.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої та апеляційної інстанції з огляду на наступне.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що перехід права власності на предмет іпотеки остаточно до ОСОБА_1 відбулось з порушенням ст. 12 Закону України «Про іпотеку», а тому усі правочини з приводу відчуження вказаного майна від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є нікчемними, відповідно власником предмета іпотеки залишилась ОСОБА_2 .

Таке твердження є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

Відповідно до п. 2.3.2 Договору іпотеки Іпотекодавець має право порушувати перед Іпотекодержателем питання про надання письмової згоди на продаж та/або передачу третім особам предмету іпотеки за умови переведення на покупця суми заборгованості, яка виникла із зобов`язання, забезпеченою іпотекою.

Таким чином, вказаним пунктом договору передбачена письмова згода Банку лише на продаж предмету іпотеки.

Судами встановлено, що від ОСОБА_2 право власності на квартиру - предмет іпотеки, вибуло на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці про затвердження мирової угоди від 07 травня 2012 року , яка в подальшому була скасована ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року.

Таким чином, підстава вибуття предмету іпотеки з права власності ОСОБА_2 була скасована судовим рішенням.

Відповідно всі правочини щодо неодноразової реалізації предмету іпотеки, які відбулись під час чинності ухвали суду про мирову угоду, визнавати недійсними немає необхідності. В такому випадку особа, яка вважає себе власником спірного нерухомого майна, у даному випадку ОСОБА_2 , має право звернутись до суду з позовом про витребування майна згідно ст.ст. 216 чи 388 ЦК України, що забезпечить у подальшому поновлення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 .

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Судами не було встановлено, що ОСОБА_2 заявляла позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочинів або у іншому законодавчо встановленому порядку поновила своє право власності на спірне нежитлове приміщення, яке є предметом іпотеки.

Натомість судами було встановлено, що власником нежитлового приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Таким чином, після скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці про затвердження мирової угоди від 07 травня 2012 року ОСОБА_1 став титульним власником предмету іпотеки, а ОСОБА_2 не скористалась своїм правом відповідно до ст. 216 або 388 ЦК України поновити своє право власності відносно предмету іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинено у інших випадках, встановлених законом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, Банк правильно визначив ОСОБА_1 , за яким на момент звернення до суду та ухвалення судових рішень по справі було у встановленому порядку зареєстровано право власності на предмет іпотеки нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , - відповідачем, а ОСОБА_2 - третьою особою.

Також судами було встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» не заперечувало проти переходу предмету іпотеки до ОСОБА_1 .

За таких обставин, суди дійшли правильних висновків відносно того, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 набув статус Іпотекодавця та відповідно має нести відповідальність за порушення основного зобов`язання, яке було забезпечене договором іпотеки.

Окрім того, ОСОБА_1 судові рішення не оскаржував.

Доводи касаційної скарги відносно того, що висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 червня 2018 року у справі №910/15599/17 не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка розглядалась Верховним Судом Банк заявляв позовні вимоги про застосування наслідків нікчемного договору, натомість в даній справі ні Банк, ні відповідач, ні третя особа не заявляли вимог про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочинів щодо спірного предмету іпотеки.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін,

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2016 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

С. П. Штелик