Постанова

Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа №466/7784/13-ц

провадження №61-20360св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

за зустрічним позовом

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»,

третя особа - ОСОБА_1 ,

за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_3 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк, банк), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банку», звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як із солідарних боржників, заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року у розмірі 51207,82 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 05 листопада 2010 року еквівалентно 408 215,44 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 46 933,14 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4274,68 доларів США, заборгованість по пені - 2154,62 грн.

Позов мотивовано тим, що 31 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит для купівлі квартири у розмірі 47 650 доларів США зі сплатою 13,5% річних та строком повернення до 27 липня 2029 року, шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 575 доларів США.

Виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою квартири на підставі договору іпотеки від 31 липня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та порукою ОСОБА_2 на підставі укладеного з нею договору поруки від 31 липня 2008 року.

У зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, 18 серпня 2010 року банк надіслав відповідачам письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитними коштами. Разом з тим, вказана вимога не була виконана в добровільному порядку, що є підставою для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Під час розгляду справи ПАТ «Дельта Банк» збільшило розмір позовних вимог за рахунок збільшення періоду нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором і остаточно просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 липня

2015 року у розмірі 2 021 875,51 грн.

У грудні 2012 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до

АТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив суд ухвалити рішення про тлумачення змісту кредитного договору

від 31 липня 2008 року про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), визначивши, на яку сторону в цьому зобов`язанні покладено валютні ризики.

Позов мотивовано тим, що незважаючи на викладені вимоги цивільного законодавства, а також на відсутність закону, який би передбачав використання іноземної валюти із споживачем (фізичною особою), відповідач закріпив у договорі валюту зобов`язання замість гривні іноземну - долари США.

В липні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про зміну умов договору від 31 липня 2008 року з тих підстав, що валютні ризики за цим договором повинен нести саме банк, однак останній звернення по суті не розглянув. Водночас звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути суму заборгованості з урахуванням збільшення курсу гривні до долара США, тобто поклав валютні ризики саме на позивача. Таким чином, оскільки сторонами по різному тлумачаться зміст умов про валютні ризики за договором від 31 липня 2008 року, то виникає необхідність у проведенні цього тлумачення судом.

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» та АТ «УкрСиббанк, третя особа - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та

ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г.

Зустрічний позов мотивовано тим, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами в порушення вимог частини першої статті 203 ЦК України не відповідає актам цивільного законодавства, оскільки зі змісту договору не вбачається, що між сторонами договору досягнуто згоди з усіх його істотних умов, зокрема, ціни договору в цілому та ціни за відступлення майнових прав за кредитним договором від 31 липня 2008 року.

Крім того, вказаний договір є фіктивним, оскільки в порушення вимог частини п`ятої статті 203 ЦК України він не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених в частині відступлення від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» майнових прав за кредитним договором та договором поруки, так як банк не надав суду додатку №1 до акту приймання-передачі прав вимоги, в якому деталізовані всі кредитні договори.

В подальшому ОСОБА_2 доповнила підстави свого зустрічного позову, посилаючись на те, що перший заступник голови ради директорів ПАТ «Дельта Банк» В. Масюра не мав повноважень підписувати від імені ПАТ «Дельта Банк» вказаний вище договір купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року.

У січні 2017 року ОСОБА_3 , як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 31 липня 2008 року.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 , як особа, яка нібито поставила підпис на вказаному договорі від імені банку, в порушення вимог частини другої статті 203 ЦК України, не мала всього обсягу цивільної дієздатності на вчинення такої дії, що підтверджується фактичною відсутністю оригіналу довіреності від 21 лютого 2008 року, на яку міститься посилання у кредитному договорі. В порушення вимог частини третьої статті 203 ЦК України, відсутнє фактичне волевиявлення банку на укладення вказаного договору, оскільки кредитний договір від імені банку не є підписаним власноручно ОСОБА_4 , а підписаний невідомою особою.

21 лютого 2016 року ОСОБА_3 досягнув повноліття, а тому самостійно оспорює укладений з його батьком кредитний договір, оскільки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку передано квартиру, яка є його постійним місцем проживання, а тому у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором будуть порушені його права та законні інтереси.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня

2018 року у складі судді Свірідової В. В. позов АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року у розмірі 2 021 875,51 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 1820 грн, - по 910 грн з кожного.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник допустив порушення взятих на себе кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим, станом на 23 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 2 021 875,51 грн, яка підтверджується наданим банком розрахунком та підлягає стягненню з позичальника і поручителя в солідарному порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про тлумачення змісту договору (про застосування ануїтентної схеми погашення) суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи 31 липня 2008 року договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ауїтентної схеми погашення), ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма істотними умовами договору: валюта кредиту, сума кредиту, термін кредитування, розмір щомісячних платежів за користування кредитними коштами, графік погашення кредиту, розмір штрафних санкцій, тощо, про що свідчить його підпис на договорах, тобто він усвідомлював критерії взятих на себе зобов`язань та розміри відповідальності за їх невиконання. Тому, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 визначився та погодився з усіма зазначеними умовами договору, в тому числі і з порядком отримання та повернення кредитних коштів у іноземній валюті. Крім цього, ОСОБА_2 , укладаючи договір поруки від 31 липня 2008 року, підтвердила (п.1.2 договору поруки), що їй добре відомі всі умови вищезазначеного кредитного договору.

Підтвердженням дійсності укладеного договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 31 липня 2008 року та цілковитим погодженням з його умовами ОСОБА_1 , є факт користування кредитними коштами з 31 липня 2008 року, та здійснення при цьому сплати необхідних платежів на погашення заборгованості по такому договору, що, у своїй сукупності свідчить про визнання своїми власними діями укладеного договору та прийняття на себе усіх його правових наслідків.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 , що його не було попереджено, що валютні ризики він буде нести особисто.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2017 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 , ПАТ «УкрСиббанк» про тлумачення змісту договорів та визнання договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 31 липня 2008 року та договору поруки від 31 липня

2008 року недійсними - відмовлено у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту - відмовлено у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 08 грудня 2011 року купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня

2011 року, а також виписка з вказаного Договору, яка підтверджує, що дійсно ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня

2011 року в письмовій формі.

Спірний договір відповідає вимогам законодавства, був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним, на виконання умов цього договору, сторонами спірного Договору купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року досягнуто всіх істотних умов договору та на підтвердження вказаного надано належним чином засвідчені копії необхідних документів, які містяться в матеріалах справи.

Позивачем не надано доказів на підтвердження порушення банками вимог законодавства при укладенні договору купівлі-продажу прав вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного ним договору про надання споживчого кредиту та внаслідок його укладення права останнього не порушені.

Суд виходив з того, що договір іпотеки не зменшив і не обмежив права на той час неповнолітнього ОСОБА_3 , який продовжує користуватися квартирою, яка є предметом іпотеки.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_3 щодо недійсності кредитного договору на підставі частини другої статті 203 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що договір про надання споживчого кредиту (про застосування ануїтентної схеми погашення) був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Сторонами зазначеного договору є АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 , і тому для укладення кредитного договору має значення обсяг цивільної дієздатності, саме: АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 , а не представника АКІБ «УкрСиббанк» - Григор`євої О. В. Разом з тим, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 виникли відносини представництва на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Укладена сторонами договірних відносин угода - договір про надання споживчого кредиту від 31 липня 2008 року (при застосуванні ануїтентної схеми погашення), укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, договір містить усі істотні умови, внаслідок його укладення права ОСОБА_3 не були порушені, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (стаття 216 ЦПК України).

ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову та її зустрічного позову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 673,67 доларів США та 1653,29 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 46 933,14 доларів США, заборгованість за процентами - 3740,53 доларів США та пеня - 1653,29 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зустрічний позов ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки за наявності договору від 08 грудня 2011 року, Додатку №1 до нього та акту приймання-передачі прав вимог від 19 грудня 2011 року, відсутні підстави для висновку, що не відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором від первісного кредитора АТ «УкрСиббанк» до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до вимог пункту 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року моментом переходу права вимоги є підписання між сторонами договору акта приймання-передачі прав вимоги, а отже, доводи ОСОБА_2 щодо необхідності надання додатково Додатку 1 до цього акту, є безпідставними, оскільки факт переходу права вимоги за кредитним договором від 31 липня 2008 року підтверджується Додатком №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, оригінал нотаріально посвідченого витягу з якого є в матеріалах справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок відступлення прав вимоги за договором від 08 грудня 2011 року відбулась заміна сторони кредитора кредитного договору від 31 липня 2008 року, однак, це не змінює умови кредитного договору, за яким відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є боржниками.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову банку з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що 18 серпня 2010 року АКІБ «УкрСиббанк» відповідно до умов кредитного договору надіслав позичальнику ОСОБА_1 письмову вимогу від 17 серпня 2010 року про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, а тому, відповідно до пункту 12.1 кредитного договору термін повернення кредиту вважався таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати направлення такої вимоги, тобто 28 вересня 2010 року.

Таким чином, починаючи з 28 вересня 2010 року банк не мав права нараховувати позичальнику проценти за користування кредитними коштами та пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому вимога банку про стягнення заборгованості по процентам та пені за період з 28 вересня 2010 року по 23 липня 2015 року задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ «Дельта Банк», не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні відсотків за період з 28 вересня 2010 року по 23 липня 2015 року у розмірі

31 970,66 доларів США, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту апеляційним судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ «Дельта Банк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином наявні у справі докази (не досліджено та не надано оцінки умовам кредитного договору щодо погодженого сторонами порядку та строку нарахування процентів) та не враховано, що сторонами врегульовано порядок нарахування відсотків у разі закінчення або зміни терміну дії кредитного договору.

Так, згідно умов договору у абзаці 4 пункту 1.3.1 кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в пункті 1.3.1. (13,50 % річних). Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме наступного дня після дня несплати або повної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Таким чином, сторони кредитного договору врегулювали питання нарахування процентів у разі зміни терміну кредитування за кредитним договором, а саме досягли згоди, що у разі користування коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється у подвійному розмірі - 27 % річних.

Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних відносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, та не звернув увагу на пункт 53 постанови, у якому зазначено, що згідно абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, щомісячна виплата процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (пункт 53 Постанови).

З урахуванням досягнутої між сторонами домовленості про порядок нарахування відсотків після зміни терміну кредитування, викладену у пункті 1.3.1 кредитного договору, АТ «Дельта Банк» вважає, що судом апеляційної інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12, та безпідставно відмовлено у стягненні відсотків за період з 28 вересня 2010 року

по 23 липня 2015 року у розмірі 31 970,66 доларів США.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом доводів касаційної скарги заявник оскаржує рішення апеляційного суду виключно в частині відмови у стягненні відсотків за період з 28 вересня 2010 року по 23 липня 2015 року у розмірі 31 970,66 доларів США, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК Українипередбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 530 ЦК Україниякщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У справі, яка переглядається установлено, що за змістом пункту 8.3 укладеного між сторонами кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитними коштами, зокрема, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту.

Пунктом 12.1 кредитного договору обумовлено, що банк направляє на адресу позичальника повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, яку позичальник повинен виконати протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги), і у разі невиконання цієї вимоги банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги), при цьому, у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку, чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

18 серпня 2010 року АКІБ «УкрСиббанк» на виконання вказаних умов кредитного договору надіслав позичальнику ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 письмові вимоги від 17 серпня 2010 року про дострокове повернення кредиту та процентів у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Вказана вимога не була отримана позичальником, а отже, на підставі пункту 12.1 кредитного договору термін повернення кредиту вважався таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати направлення такої вимоги, тобто 28 вересня 2010 року.

Такими діями кредитор на власний розсуд згідно вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та після цього має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також неустойки (пені), обумовленої цим договором, припинилося.

Нарахування кредитором процентів за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено у серпні 2010 року шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до відповідачів у справі. Тобто нарахування позивачем боргу з процентів поза межами строку кредитування є безпідставним.

Висновки апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, зміненого на підставі положень статті 1050 ЦК України узгоджуються з висновками щодо можливості нарахування процентів, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (№ 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (№ 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (№14-318цс18).

У даному випадку положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Посилання у касаційній скарзі АТ «Дельта Банк» на положення пункту 1.3.1, кредитного договору є безпідставними, оскільки умовами кредитного договору, в тому числі вказаним пунктом, не обумовлена умова нарахування і сплати процентів, передбачених договором за користування кредитом після закінчення строку кредитування.

Доводи касаційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати процентів та можливість нарахування у зв`язку з цим процентів до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору в розумінні статті 251 ЦК України.

В даному випадку кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом пункту 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), є безпідставними, оскільки зміст вказаного пункту постанови викладено заявником у касаційній скарзі у власній редакції, яка не відповідає дійсному змісту цього пункту, викладеному у постанові. При цьому, виходячи із змісту висновків Великої Палати Верховного Суду, вказаний пункт постанови стосується випадків, коли проценти сплачуються не щомісячно, а одноразово, тобто, коли відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги банком повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність підстав для нарахування відсотків, передбачених кредитним договором, поза межами строку кредитування.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. А. Калараш

І. М. Фаловська