Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1791/19 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №289/1791/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Сіренко Н.С. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість у сумі 43 679,95 грн., яка складається із: тіла кредиту в сумі 3 212,70 грн.; процентів за користування кредитом у сумі 37 911,06 грн., що передбачено п.2.1.1.12.6 Правил користування кредитною карткою та п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, та штрафу - 500 грн. (фіксованої частини) і 2 056,19 грн. (процентної складової), який передбачений у п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав заяву №б/н від 23 вересня 2011 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 3 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_1 належно не виконує свої фінансові зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 30 вересня 2019 року утворилася вищевказана заборгованість.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 212,70 грн. та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у незадоволеній частині, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та неустойки задовольнити у повному обсязі. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги довідку про умови кредитування, яка підписана відповідачем та у якій сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 2,5% на місяць. Наполягає на тому, що сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207,640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, а тому такі умови мають виконуватися і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав. Після підвищення процентної ставки за кредитом банк проінформував клієнта про таку дію та клієнт упродовж семи днів не повідомив банк про незгоду зі змінами, а тому вважається, що клієнт прийняв нові умови. Відповідач не вчиняв дій щодо розірвання кредитного договору, натомість продовжував користуватися кредитними коштами та частково погашав заборгованість, а отже прийняв нові тарифи та погодився з ними. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд безпідставно відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами. Окрім того, зазначає, що у довідці про умови кредитування сторонами також погоджені розмір та порядок нарахування пені, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у її стягненні.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, банк проценти та штраф обґрунтовує Умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку, які не містять підпису ОСОБА_1 та розмір і порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафу між сторонами узгоджено не було. Звертаючись із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23 вересня 2011 року, банк додав довідку про умови кредитування з використанням «платіжної карти «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», при цьому вона не збігається ні з кредитним договором, ні з датою його укладення та має інші реквізити, що свідчить про її неналежність до кредитного договору. Вважає, що банк не дотримався вимог частини другої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Виходячи із принципу диспозитивності апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог банку, тобто в частині стягнення тіла кредиту в сумі 3 212,70 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 23 вересня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.7).

В анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у сумі 37 911,06 грн., банк у позовній заяві посилається на п.2.1.1.12.6 Правил користування кредитною карткою та зазначає одночасно про те, що у п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів.

Пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача штрафу в сумі 500 грн. (фіксованої частини) і 2 056,19 грн. (процентної складової), банк у позовній заяві послався на положення пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг.

ОСОБА_1 не заперечується та обставина, що 30 вересня 2011 року він підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій зазначені, зокрема, проценти за користування кредитними коштами за базовою процентною ставкою у місяць 2,5 та штраф (а.с.8).

Разом із тим, із змісту анкети-заяви слідує, що ОСОБА_1 не заповнив та не обрав жодної опції. Тобто, із анкети-заяви не вбачається, що відповідачем виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна». Опцію бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/Gold відповідач також залишив незаповненою.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань та доказів того, що правовідносини, які виникли 30 вересня 2011 року, мають відношення до кредитних правовідносин, які виникли у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву 23 вересня 2011 року, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надана банком довідка від 30 вересня 2011 року не є належним доказом у даній справі.

Як зазначено вище, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився ОСОБА_1 при погодженні та підписанні ним анкети-заяви, тобто, що ці істотні умови кредитного договору мав на увазі відповідач при вчиненні правочину. Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно доводили ті обставини, що на момент підписання відповідачем анкети-заяви умови щодо сплати процентів за користування кредитом штрафу за порушення строків сплати коштів, були саме такими, які зазначені у витягу з Умов та правил, що додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил у редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не визнає Умови та правила надання банківських послуг у Приватбанку, які не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 23 вересня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок їх нарахування, домовленості щодо неустойки, витяг з Умов і правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки та неустойки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягу з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав наданий позивачем витяг з відповідного документу складовою частиною спірного договору.

Окрім того, при перегляді даної справи в апеляційному порядку колегія суддів ураховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17), у якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Також, до спірних правовідносин слід застосовувати останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, відсутні підстави вважати, що за кредитними правовідносинами, які виникли 23 вересня 2011 року, сторони обумовили у письмовому вигляді проценти за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафу за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, які зазначені у довідці від 30 вересня 2011 року.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову судом першої інстанції у стягненні пені є помилковими, приймаючи до уваги, що у позові таких вимог не заявлено та у встановлений законом спосіб позивач не змінював його предмет або підставу.

Із огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: