Провадження № 2/344/197/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Підхомної Н.М., Устинської Н.С., Максимів Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину будинку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, вказуючи, що 27.09.2016 року рішенням Івано-Франківського міського суду між позивачем та відповідачем розірвано шлюб, що був зареєстрований 10.06.1992 року в відділі державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстицції, актовий запис №713. Фактичним місцем проживання позивача є житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Вказане житло придбавалось для постійного проживання сім`ї і добудовувалось своїми силами та за рахунок спільних сімейних коштів. Після завершення будівництва в житло з чоловіком та сином оселились в 2007 році. На той час між позивачем та відповідачем суперечок не виникало, за спільним погодженням технічна документація та свідоцтво про право власності на житловий будинок видані на чоловіка. Будинком володіли безперешкодно, опікувались ним, також позивач несе витрати по оплаті комунальних платежів. 19.06.2012 року прокурором Івано-Франківської області була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_5 за ч.3.ст.368 КК України - хабар. На той час чоловік позивача працював сільським головою с.Дубівці Галицького району Івано-Франківської області, при яких обставинах цей злочин вчинено позивачу не відомо. Категорія злочину в якому обвинувачувався чоловік позивача передбачала конфіскацію майна, тому ОСОБА_5 вирішив відчужити їхній спільний житловий будинок та інше майно про що позивачу необхідно було підписати заяву на погодження нотаріальних дій, оскільки перебувала з ним в шлюбі. 21.06.2012 року між відповідачем ОСОБА_5 та матір`ю відповідача ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 . В цей же день у позивача було відібрано заяву про погодження дарування, хоча ні тексту договору, ні долучених до нього документів позивач не бачила. Відповідач запевнив, що оформлення договору дарування на його матір є тимчасовим і як минуться в нього неприємності, то мати і він розірвуть цей договір, а будинок знову повернеться до їхньої власності. 27.03.2013 року вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_5 визнано ним в скоєнні злочину передбаченого ч.3ст.368 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік; на підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік. Коли неприємна ситуація для сім`ї дещо втихла, то позивач вимагала від відповідача здійснити розірвання договору дарування їхнього будинку. Відповідач погоджувався, однак зволікав і говорив про те, що необхідно щоб минув іспитовий строк за вироком, у подальшому посилався на підготовку документів. ІНФОРМАЦІЯ_1 несподівано померла ОСОБА_6 - мати чоловіка, що унеможливило вже здійснити розірвання договору дарування будинку. В зв`язку з відкриттям спадщини після смерті ОСОБА_6 її чоловік звернувся до нотаріальної контори з заявою про її прийняття, інші спадкоємці померлої - її діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та чоловік ОСОБА_9 відмовились від прийняття спадщини на їхній житловий будинок, оскільки всім було відомо про те, що будинок належить позивачу та відповідачу та про обставини вимушеного оформлення договору дарування на померлу. Відповідач запевнив, що отримає свідоцтво про право на спадщину і перепише 1/2 частину будинку на позивача. Такі свої наміри відповідач неодноразово повідомляв їхньому сину ОСОБА_10 та своїй родині. Згодом виявилось, що відповідач знайшов іншу жінку, а потім пред`явив позов до суду про розірвання шлюбу. За таких обставин вимушена у судовому порядку захищати своє право власності на житловий будинок, що по АДРЕСА_1 та оспорювати договір дарування цього будинку та свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, яке видане на прізвище відповідача, оскільки він не являється відособленим власником цього майна. Позов просила задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2016 року (суддя Бородовський С.О.) відкрито провадження у справі (а.с. 43).

У зв`язку із закінченням 23.01.2017 року п`ятирічного строку призначення судді ОСОБА_11 вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 6 від 26.01.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с.56).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Мелещенко Л.В. (а.с. 57).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року (с. Мелещенко Л.В.) справу призначено до судового розгляду (а.с. 58).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді ОСОБА_12 вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с.60).

Системою автоматичного розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 61).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (а.с. 62).

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що в 2012 року у її сім`ї сталася неприємність, у зв`язку з тим, що відносно її чоловіка ОСОБА_5 була порушена кримінальна справа. Земля на якій знаходиться їхній житловий будинок по АДРЕСА_1 першочергово була оформлена на матір відповідача ОСОБА_6 . Як тоді їй пояснював чоловік, з метою сплати меншого податку оформили земельну ділянку на ОСОБА_6 , так як остання була інвалідом 3-ї групи і мала пільги. Коли в їхній сім`ї сталася неприємність чоловік повідомив, що потрібно все майно, яке було оформлене на нього переоформити на матір з метою недопущення конфіскації їхнього майна. За таких вимушених сімейних обставин змушена була у нотаріуса підписати заяву, якою дала добровільну згоду на відчуження їхнього спільного майна на користь матері відповідача ОСОБА_6 . В один день все їхнє майно було відчужене на користь ОСОБА_6 . Через деякий час ОСОБА_6 раптово померла, а батько та брати відповідача відмовились від їхнього майна, і таким чином відповідач успадкував майно від матері, яке по суті було набутим майном за час їхнього шлюбу. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 продовжила проживати разом з сином ОСОБА_13 у їхньому, спільно збудованому з ОСОБА_5 , житловому будинку, що по АДРЕСА_1 . За період спільного проживання з чоловіком ОСОБА_5 набули у власність багато нерухомого майна, серед яких: нежитлові приміщення, п`ятикімнатна квартира, їхній спільний житловий будинок. Будинкок АДРЕСА_2 будувався за рахунок спільних сімейних коштів. Розуміє, що під впливом тяжкої обставини підписала у нотаріуса заяву, якою дала згоду на те, що все майно, яке знаходилося у спільній власності з ОСОБА_5 , її колишній чоловік, згідно договору дарування, віддарував своїй покійній матері ОСОБА_6 . За таких обставин просить визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_2 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнати право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 .

У матеріалах справи маються заперечення представника відповідача на позовну заяву, в обгрунтування яких представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так, на думку представника відповідача, можливій конфіскації за вироком суду відносно ОСОБА_5 підлягало б майно, яке є власністю ОСОБА_5 , а не власністю ОСОБА_1 , тобто представник відповідача зазначає, що такі обставни не були б для позивачки тяжкими. Приховування позивачкою та відповідачем майна від можливої конфіскації за вироком суду не вважаються тяжкою обставиною і підставою для визнання договору дарування домоволодіння від 21.06.2012 р. недійсним, у розумінні ст.233 ЦК України. Також представник відповідача вважає, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів наявності крайніх форм несприятливого сімейного становища, станом на дату укладення спірного договору, для усунення або зменшення яких тяжких обставин, а саме несприятливого матеріального, соціального або іншого становища в крайній їх формі позивачка надала згоду на укладення спірного договору. Договір дарування є безоплатним, а отже позивачкою не доведено суду, що такий договір укладений на вкрай невигідних для неї умовах. Договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умавами якого обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому на думку представника відповідача такий договір не може бути визнано недійсним на підставі ст.233 ЦК України. Представник відповідача у своїх запереченнях звернув увагу на те, що згідно договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку та земельної ділянки ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_14 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,1004 га для обслуговування зазначеного будинку, а рішенням виконавчого комітету Крихівецької сільської ради №110 від 28.10.2009 року вирішено оформити за ОСОБА_5 право власності на будинковолодіння, що по АДРЕСА_1 . Тому представник відповідача може претендувати лише на частину спірного домоволодіння у розмірі 19,5 % (100%-61%)/2. Позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння є похідною від вимог про визнання договору дарування домоволодіння та свідоцтва про право на спадщину недійсними, відмова у визнанні їх недійсними тягне за собою відмову і в задоволенні решти вимог позивача. Крім цього представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, зазначивши, що спірний договір домоволодіння було укладено 21.06.2012 року, а з позовною заявою до суду позивачка звернулася через 4 роки 5 місяців, а саме 10.11.2016 року, з пропущенням строку позовної давності. (а.с.73-75, 105).

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні надав пояснення, за змістом яких підтвердив показання своєї матері ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_5 являється рідним братом її чоловіка. Будинок АДРЕСА_2 та ОСОБА_15 придбали у недобудованому стані. Їй відомо, що відносно ОСОБА_5 була порушена кримінальна справа і, з метою збереження майна та недопущення конфіскації, все майно, яке було у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_16 по документах було подаровано матері ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що з позивачем та відповідачем перебуває у дружніх стосунках останніх приблизно 25 років. Їй відомо, що ОСОБА_18 та ОСОБА_15 придбали приблизно 10 років назад недобудований будинок в с.Крихівці м.Івано-Франківська. ОСОБА_18 проживає у даному будинку до цього часу. У ОСОБА_5 була неприємна ситуація через порушення відносно нього кримінальної справи і у зв`язку з цим будинок та інше майно було відчужене на користь матері ОСОБА_5 . У подальшому мати відповідача померла. Відчуження майна було вимушеною обставиною у їхній сім`ї.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 повідомила, що багато років перебуває у дружніх стосунках з позивачем та відповідачем. Їй відомо, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 приблизно в 2006-2007 роках придбали недобудований будинок, який у подальшому разом збудували.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_18 та ОСОБА_15 спільними зусиллями будували будинок по АДРЕСА_1 . Коли відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу, то все майно, яке було у його власності, ОСОБА_15 по документах переоформив на свою матір ОСОБА_6 . Була присутня при розмові, коли мати відповідача ОСОБА_6 говорила про те, що після завершення кримінальної справи будинок оформить на внука ОСОБА_21 . Проте ОСОБА_6 не встигла здійснити переоформлення будинку, у зв`язку з тим, що раптово померла.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Договором купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку та земельної ділянки від 20.10.2005 року встановлено, що ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_14 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,1004 га для обслуговування зазначеного будинку (а.с. 76).

Рішенням виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради за № 110 від 28.10.2009 року вирішено оформити за ОСОБА_15 право власності на будинковолодіння, що по АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Інформацією з Крихівецької сільської ради встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (а.с. 12).

Згідно копії технічного паспорту, власником домоволодіння, що по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_15 (а.с. 15-19).

На підставі договору дарування житлового будинку від 21.06.2012 року, ОСОБА_15 передав безоплатно у власність ОСОБА_6 домоволодіння АДРЕСА_4 АДРЕСА_5 серпня (а.с. 14).

Вироком Галицького районного суду від 27.03.2013 року ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік, і на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік (а.с. 25-32).

З копії довідки Крихівецької сільської ради Івано-Франківської області за №1559 від 24.12.2014 р. вбачається, що по АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 (а.с.21)

З повідомлення Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори за №10/01-16 від 05.01.2016 року слідує, що після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена спадкова справа у приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінського В.Д. (а.с. 33).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у приватній власності ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.03.2016 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., знаходиться: земельна ділянка, кадастровий номер: :25:001:0042, площею 0,1004 га; домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 353 кв. м., житловою площею 100,9 кв. м. (складові частини об`єкта нерухомого майна: альтанка, сарай, ворота, огорожа) по АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення, загальною площею 256 кв.м.; п`ятикімнатна квартира, загальною площею 153,4 кв.м. (а.с. 34-36).

27.09.2016 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - розірвано (а.с.11).

Позивач, посилаючись в позовній заяві на те, що, укладаючи договір дарування від 21.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , під впливом тяжкої обставини - порушення кримінальної справи відносно її, на той час законного чоловіка, ОСОБА_5 , надала добровільну згоду на укладення такого договору дарування, при цьому позивач посилається на факт неусвідомлення при укладенні вищевказаного договору дарування його дійсної природи (правові наслідки такого правочину), тому ОСОБА_1 , звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним Договору дарування житлового будинку від 21 червня 2012 року та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини визначено статтею 233 ЦК України. Так, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як зазначено в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 відповідно до статей 229, 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин вчинений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах - це правочин, коли обидві сторони свідомо вчиняють правочин, але одна сторона змушена його вчиняти, підкоряючись впливу тяжких обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, а інша - умисно використовує її становище в своїх інтересах. Недобросовісний контрагент в такому разі має усвідомлювати безвихідність та скрутність майнового становища контрагента та скористатися цим; також недобросовісний контрагент має знати про невигідність та несприятливість вчинення правочину для контрагента. Якщо умисна поведінка недобросовісної сторони не буде доведена, то й відсутні підстави визнати правочин вчиненим особою під впливом тяжкої для неї обставини і застосувати до сторін відповідні правові наслідки. Якщо неможливо довести умисність дій з боку контрагента, то такий правочин не відноситься до вчинених під впливом тяжкої обставини, його слід визнавати недійсним за іншими передбаченими законом підставами, наприклад, як вчинення під виливом помилки.

На обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила тяжкими для неї обставинами - порушення кримінальної справи відносно її чоловіка ОСОБА_5 і як наслідок - конфіскації майна, що зареєстроване на відповідача. Саме це спонукало позивача погодити вчинення оспорюваного договору дарування. Також позивач стверджує, що на період часу вчинення договору дарування не знала, що як співвласник будинку незалежно від вчиненого злочину іншого співвласника вона могла вимагати в разі конфіскації майна чоловіка звільнення своєї частки з під арешту.

П.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, надання згоди на укладення вищезазначеного договору дарування позивачем вчинено помилково, внаслідок незнання закону. За таких обставин підстави, зазначені позивачем для визнання недійсним договору дарування, не є обставинами у розумінні вимог ч.1 ст.233 ЦК України.

З дослідження змісту позовної заяви суд приходить до висновку, що позивач на період укладення оспорюваного договору розуміла, що договір дарування домоволодіння від 21.06.2012 року укладається без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто те, що він є фіктивним.

Відповідно до ст.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У висновках, виклададеними у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року зазначається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Суд також звертає увагу на те, що в розумінні вимог цивільного законодавства України фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Позивач, який звертається до суду з вимогою про визнання правочину недійсним у зв`язку з його фіктивністю, повинен довести відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При цьому, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнано фіктивним.

Таким чином суд приходить до висновку, що жодних належних доказів, які б свідчили про фіктивність, тобто відсутність у обох сторін договору дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині - договорі дарування домоволодіння від 21.06.2012 року, позивачем та його представником суду не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; а згідно з частинами 1 та 3 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст.188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Враховуючи, що позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину будинку є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору дарування домоволодіння від 21.06.2012 року, а тому відмова суду у визнанні недійсним договору дарування тягне за собою відмову у інших вимогах позивача.

За таких обставин, проаналізувавши доводи позивача, його представника та представників відповідача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 202-204, 229, 233, 234, 717 пунктів 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, керуючись ст.ст. 81, 209, 213-215, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину будинку, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Антоняк

Повний текст рішення складено та підписано 04.11.2020 року