провадження 2/201/31/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецької Вероніки Іванівни, третя особа ОСОБА_2 про скасування постанови і зобов`язання вчинити певні дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецької В.І. про скасування постанови і зобов`язання вчинити певні дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її співмешканець ОСОБА_3 , який за життя залишив заповіт, посвідчений 23 листопада 2012 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов Іванівною за реєстровим № 1902, яким заповідає ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкове майно складається із будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

27 червня 2017 року вона звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 27 червня 2017 року державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білецька В.І. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини квартини АДРЕСА_2.

Позивач вважає, що дана постанова є такою, що порушує її права як спадкоємця, звернення до нотконтори з цих питань ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду про визначення часток власності, видачу свідоцтва, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила скасувати постанову державного нотаріуса від 27 червня 2017 року і зобов`язати нотконтору видати їй свідоцтво про право на спадщину зва законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач фактично Перша дніпровська державна нотаріальна контора та/або державний нотаріус Білецька В.І. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, не погодилася з викладеними в позові обставинами і не заперечувала проти розгляду справи по закону за наявними матеріалами без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

Третя особа ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, не погодилася з викладеними в позові обставинами і не заперечувала проти розгляду справи по закону за наявними матеріалами без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за життя залишив заповіт, посвідчений 23 листопада 2012 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов Іванівною за реєстровим № 1902, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе його майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, усі його майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповідає ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкове майно складається із будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

27 червня 2017 року позивач звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 27 червня 2017 року державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білецька В.І. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії якою відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини квартини АДРЕСА_2 , обгрунтовуючи своє рішення тим, що згідно п. 4.15 глави 10 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві. У спадкоємця правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру АДРЕСА_2 - відсутні.

Позивач вважає, що дана постанова є такою, що порушує її права як спадкоємця, відповідно до ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відповідно до статті 50 Закону, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Звернення до нотконтори з цих питань ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання вказаного позову до суду про визначення часток власності, видачу свідоцтва, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Позивач вважає, що все нею зроблено правильно і згідно закону та просила скасувати постанову державного нотаріуса від 27 червня 2017 року і зобов`язати нотконтору видати їй свідоцтво про право на спадщину зва законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Позивач вважає, що її права порушено, все нею зроблено правильно і згідно закону. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за життя залишив заповіт, посвідчений 23 листопада 2012 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Любов Іванівною за реєстровим № 1902, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження та заповідав ОСОБА_1 , спадкове майно, що складається із будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

27 червня 2017 року позивач звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 27 червня 2017 року державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Білецька В.І. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії якою відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини квартини АДРЕСА_2 , обгрунтовуючи своє рішення тим, що згідно п. 4.15 глави 10 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві. У спадкоємця правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру АДРЕСА_2 - відсутні.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевіюй відсутності заборони або арешту цього майна.

Зі змісту статей 47, 49 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, визначених ст. 49 Закону . Нотаріусом позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що подані нею документи не відповідають вимогам законодавства. Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії викладені в ст. 47 Закону , згідно з якою для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. З аналізу вказаної норми вбачається, що нотаріус перевіряє лише форму складання документу.

Відповідно статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. П. З глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до статті 46 Закону нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

У справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) поданих для вчинення нотаріальних дій, документів, які посвідчують право власності фізичних чи юридичних осіб на житловий будинок (частину будинку), будівлю, садибу, квартиру, садовий будинок, гараж, земельну ділянку чи їх частину, інше нерухоме майно, - якщо посвідчуються договори про заставу іпотеку), оренду чи найм (позичку) житла, відчуження власником (власниками) частини належного йому (їм) майна, а також якщо співвласники у спільній частковій власності мають один спільний документ, що посвідчує право власності на згадане майно, і один із них відчужує належну йому частку (чи частку від частки); договорів про визначення чи зміну) розміру часток у спільній частковій власності, а також договорів про порядок володіння та користування майном.

Згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ствердженого 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, траво власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Правовстановлюючим документом в даному випадку є свідоцтво про право власності на житло, видане 21 листопада 1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням за № 1/2737-96 від 21 листопада 1996 року, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за № 62п-68, яке було подане державному нотаріусу іншим спадкоємцем - ОСОБА_4 , якому було видано 20 вересня 2014 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку зазначеного в свідоцтві майна, зареєстроване в реєстрі за № 6-942, спадкова справа № 892/2013.

Копія якого (правовстановшоючого документа) залишилась у справі нотаріуса. Таким чином у відповідача не було перешкод для вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За таких умов, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії підлягає скасуванню та відповідно нотаріус зобов`язаний видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 2 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку з натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування злитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 47, 49 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, визначених ст. 49 Закону. Нотаріусом позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що подані нею документи не відповідають вимогам законодавства. Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії викладені в ст. 47 Закону, згідно з якою для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. З аналізу вказаної норми вбачається, що нотаріус перевіряє лише форму складання документу. Таким чином, нотаріусом надано оцінку договору, заповіту, який недійсним чи нікчемним у встановленому законом порядку не визнано, а нотаріусом зроблений висновок, що вказаний заповіт нібито не відповідає вимогам законодавства, що ставляться до зазначеного документу та відмовлено у видачі свідоцтва.

Відповідно до ст. 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитись у власності фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. З, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особі має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат».

Частиною 1 ст. 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідно до ст. 49 Закону нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить законодавству України. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії керуються законами України та нормативними актами. Статтею 50 Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до п. 23 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач має право звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Позивачка в інший спосіб, крім звернутися з цивільним позовом до суду , захистити своє порушене право не може. Вказані дії нотаріуса порушують діюче законодавство, оскільки загальні підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій повністю перераховані у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», та відносно відкладення видачі свідоцтва про права на спадщину конкретно вказані у Розділі II, Главі 10, ст. 4.13. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України який затверджено наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Для того, щоб нотаріус зупинив видачу свідоцтва про право, на спадкове майно потрібно щонайменше дві обставини, а саме: отримання «від суду» повідомлення, оспорювання права або факту, - «...про посвідчення якого просить інша заінтересована особа», тобто саме права позивача. Але як вбачається саме з відповіді відповідача та з наявних документів жодна з цих обставин не присутня. Ніякого повідомлення «від суду» відповідач не отримав. Навіть за наявності такого питання нотаріус зобов`язаний був видати їй свідоцтво на її безспірну частку спадщини як дружини після смерті чоловіка. Майно, з якого складається спадкова маса, є нерухомим майном, один з об`єктів спадкової маси є майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто справа підсудна цьому суду.

Третя особа ОСОБА_2 намагалася оскаржити заповіт свого сина ОСОБА_3 на ім`я позивачки і звернулася до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили.

Згідно ч. 4, і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про видачу свідоцтва про право на спадщину та інш., які він вважає законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, в даному випадку немає перешкод для набуття позивачем права приватної власності саме на вказану частку (належну їй як дружині померлого чоловіка) спадкового майна, одержане внаслідок успадкування.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з врахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача чи третіх осіб стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та скасувати постанову ОСОБА_5 , державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27 червня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 по спадковій справі № 892/2013 і зобов`язати Першу дніпровську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 по спадковій справі № 892/2013.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 92, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 1, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. З, 5, 15, 16, 321, 328, 364, 367, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 71 Закону України «Про нотаріат», ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. 16, 49, 55 3акону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 30 ЗК України ( в редакції від 1992 р.), ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Скасувати постанову ОСОБА_5 , державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27 червня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 по спадковій справі № 892/2013.

Зобов`язати Першу дніпровську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 по спадковій справі № 892/2013.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03 листопада 2020 року.

Суддя -