Номер провадження: 22-ц/813/3787/20
Номер справи місцевого суду: 500/4578/19
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

24 червня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 09 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти.

Проте в порушення умов договору відповідач у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатив, що призвело до виникнення у нього заборгованості станом на 30 квітня 2019 року у розмірі 319 215,06 гривень, яка складається з наступного:

?4 993 грн. - заборгованість за кредитом;

?309248,70 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

?4 973,36 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

На підставі чого, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом та просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 993 гривень та судові витрати 1 921 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у незадоволеній частині позовних вимог в повному обсязі, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у підтвердження позовних вимог позивачем надані належні та допустимі докази. Відповідач ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву від 09 жовтня 2008 року погодив розмір відсоткової ставки 1,9% в місяць із розрахунку 360 днів у році, а тому висновок суду першої інстанції щодо відсутність підстав про стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафу по кредиту.

Відповідачу ОСОБА_1 судова кореспонденція, зокрема копія ухвали про відкриття провадження по справі та копія апеляційної скарги, надсилались на усі відомі суду адреси його проживання та реєстрації, що була надана відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 02 листопада 2020 року.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4 993 гривні, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 09 жовтня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана сторонами (а.с. 6); розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-5) та Умови та Правил надання банківських послуг (а.с. 7-12).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Підставою позову банком зазначено невиконання кредитних зобов`язань відповідачем, що пов`язані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів погодження з відповідачем підвищення процентної ставки, банком нараховувались проценти в розмірі більшому, ніж визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку, тому відсутні підстави стягнення заборгованості за підвищеними відсотками при відсутності детального розрахунку заборгованості за базовою процентною ставкою.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зроблено свій висновок, що «Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку», «Тарифи банку», які не підписані позичальником, не є складовою частиною кредитного договору, оформленого шляхом заповнення анкети-заяви.

Таким чином, за відсутності доказів того, що саме подані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач під час підписання анкети-заяви, ознайомився та погодився із ними, ці Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Оскільки встановлений Умовами та Правилами надання банківських послуг порядок повідомлення клієнта про зміну процентної ставки не може бути застосований до спірних правовідносин з тих підстав, що ці Умови не є складовою укладеного сторонами договору про надання банківських послуг, а іншого порядку вони не погодили, повідомлення позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитом повинно відбуватися у порядку, визначеному статтею 1056-1 ЦК України.

За частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Отже, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як свідчать матеріали справи, у підписаній відповідачем ОСОБА_1 09 жовтня 2008 року заяві, згідно з якою він виявив бажання отримати у банку кредитну картку, зазначено розмір базової процентної ставки за кредитом 1,9% на місяць на залишок заборгованості, що складає 22,80% річних. Тобто, підписавши заяву, сторони погодили розмір процентної ставки.

Однак, із наданого банком розрахунку заборгованості слідує, що відсотки у погодженому сторонами розмірі 22,80% річних (1,9% на місяць) позивач нарахував за період з 24 вересня 2008 року; а починаючи з 01 січня 2013 року відсотки нараховані у розмірі 30,00% річних; з 01 вересня 2014 року 34,80% річних; з 01 вересня 2014 року відсотки нараховані у розмірі 34,80%; та з 01 квітня 2015 року 43,20% річних.

Матеріали справи, доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять і висновки суду першої інстанції щодо неправомірності підвищення банком процентної ставки та її нарахування у підвищених розмірах, позивачем не спростовано з посиланням на встановлені обставини та умови укладеного між сторонами договору.

Виходячи з викладеного, немає підстав вважати, що позивач має право на стягнення відсотків у більшому розмірі, ніж це визначено в заяві позичальника, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами є обґрунтованими лише щодо 22,8 % річних, оскільки вони передбачені умовами договору, який підписаний сторонами, що узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України.

Розглядаючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у його задоволенні в частині стягнення заборгованості за відсотками у повному обсязі, однак колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки на виконання вимог статей 89, 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» частині у стягнення заборгованості за відсотками, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті в цій частині.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Оскільки з`ясування зазначених вище питань і встановлення відповідних обставин є необхідними складовими для належного розгляду справи, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за відсотками є передчасним.

Дослідивши представлений суду розрахунок заборгованості в сукупності з іншими доказами у справі, з урахуванням збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення позичальника, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по відсоткам за кредитним договором від 09 жовтня 2008 року, нарахована за період з 24 вересня 2008 року по 22 жовтня 2011 року (остання дата, коли відсотки нараховувалися за процентною ставкою 22,8 % річних, колонка «Загальна заборгованість за процентами»), що складає 40 грн 49 коп.

При цьому колегія суддів зазначає, що за період кредитування з 01 січня 2013 року по 30 квітня 2019 року (дата, по яку позивач просив стягнути відсотки) для визначення суми відсотків згідно погодженої сторонами договору ставки 22,8% річних необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, проте відповідного клопотання про призначення судово-економічної експертизи жоден з учасників справи не заявляв та, незважаючи на аргументацію апеляційної скарги, уточнений розрахунок заборгованості позивач не надав, відтак відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, однак не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду підлягає зміні в оскаржуваній частині, то згідно із вимогами статей 141, 382 ЦПК України слід змінити й розподіл судових витрат у справі, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у розмірі 845,24 грн. (1 921,00 грн. (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 44 % (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні), та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 749,19 грн. (2 881,50 грн. (судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги) х 26% (задоволені вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні).

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () відсотки за користування кредитом у розмірі 40 грн. 49 коп..

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року в частині розміру судових витрат змінити та стягнути ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір у розмірі 845,24 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 479,09 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 02 листопада 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дрішлюк