Справа № 127/2549/20
Провадження № 2/127/376/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2020 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , який є також законним представником ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Бойко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради (м. Вінниця, вул. Соборна, 50) про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 який є також законним представником ОСОБА_3 , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення, посилаючись на наступні обставини.

На підставі договору купівлі продажу квартири від 21.06.2019 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Хоменко Л.В. та проведено реєстрацію в єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дана квартира була придбана для проживання ОСОБА_5 зі своєю сім`єю, а саме дружиною та трьома малолітніми дітьми.

Відповідно до п.4.4 даного договору сторони домовились, що продавець звільнить вище вказану квартиру, що відчужується від належних їй речей домашньої обстановки та вжитку та вирішить питання про реєстрацію зняття з реєстрації місця проживання всіх зареєстрованих у квартирі осіб не пізніше 26.06.2019 року. Однак, до цього часу брат колишньої власниці квартири ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у вказаній квартирі і добровільно висилитися та знятися з реєстраційного обліку не бажає, що порушує права ОСОБА_5 , як власника квартири.

Крім цього, в вересні 2019 року ОСОБА_2 незаконно без згоди власника прописав у вищевказаній квартирі малолітню дитину ОСОБА_3 .

Потрапити до квартири ні власник ОСОБА_5 , ні його сім`я не може так як ОСОБА_2 постійно перешкоджає потраплянню до квартири та користуванню даною квартирою, а також погрожує фізичною розправою.

Дані протиправні дії з боку ОСОБА_2 змушували неодноразово звертатися з заявами до поліції. В зв`язку з чим з останнім проводилися роз`яснювальні заходи, які застосовувалися з метою не унеможливлення та недопущення протиправної поведінки в подальшому та попередженню про відповідальність згідно чинного законодавства.

Крім цього, ОСОБА_2 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

В уточненій позовній заяві просив суд, усунути перешкоди у володінні та користуванні майном ОСОБА_5 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , 2019 року народження з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В судове засідання позивач ОСОБА_5 не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , який є також законним представником ОСОБА_3 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував, щодо їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_4 , в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи Бойко М.П. в судовому засіданні підтримала висновок від 07.07.2020 року № 01-00-011-33589 органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою: АДРЕСА_3 .

Заслухавши пояснення, заперечення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено наступні фактичні обставини у справі.

На підставі договору купівлі продажу квартири від 21.06.2019 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Хоменко Л.В. та проведено реєстрацію в єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.5-7).

Відповідно до висновку від 07.07.2020 року № 01-00-011-33589 органу опіки та піклування Вінницької міської ради про доцільність визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою: АДРЕСА_3 , орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.113-114).

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Частина 2 ст. 64 ЖК України відносить до членів сім`ї дружину, їх дітей, батьків, а також й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з наймачем спільне господарство.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач ОСОБА_2 в ході розгляду справи пояснив, що є рідним братом ОСОБА_2 , дана квартира є їх родинною власністю, придбавалась їх батьками, однак ще в часи їх дитинства була оформлена на сестру ОСОБА_2 , якій на той час виповнилось 18 років. За життя батьків, останніми зазначалось що дане оформлення на сестру - є формальним, оскільки вони є між собою рідними браитом та сестрою, а тому мають рівні права на дане житло. ОСОБА_2 з даним фактом був згодний, все своє життя був прописаний в даній квартирі та там же і проживав , спочатку з батьками, а згодом зі своєю родиною: дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_3 . Його ж сестра ОСОБА_2 в 2012році виїхала на заробітки в Арабські Емірати , а в 2019році нічого йому не сказавши, без його згоди, продала дану квартиру ОСОБА_5 за заниженою ціною. Останній же, купуючи вище вказану квартиру, був обізнаний про те, що у ній зареєстрований ОСОБА_2 . Іншого житла відповідач не має.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У статті 334 того ж ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК У РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 659 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

У статті 665 ЦК України зазначено про правові наслідки відмови продавця передати товар, зокрема, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

По справі встановлено і це сторонами не заперечується, що до моменту укладення договору купівлі продажу квартири від 21.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 мав право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у відповідності до положень ст. 156 ЖК України, як член сім`ї ОСОБА_2 , тобто, на момент укладення цього договору право власності попереднього власника вищевказаної квартири ОСОБА_2 було обтяжено тим, що остання мала обов`язок забезпечувати іншій особі - відповідачу ОСОБА_2 , можливість проживання у спірній квартирі, який хоча і не є власником цієї квартири, але має право на проживання у цій квартирі, відповідно до закону.

Проте, з наявного у справі тексту договору купівлі продажу квартири від 21.06.2019 року (а.с. 5-6) взагалі не вбачається, яким саме чином мало бути вирішено питання забезпечення ОСОБА_2 житлом, у зв`язку із укладенням цього договору, право на яке у останнього до укладення цього договору існувало.

Відповідно до п.1.4. договору купівлі продажу квартири від 21.06.2019 року, за даними довідки, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово Експлуатаційне Об`єднання» 19.06.2019 року за № 4474, в квартирі АДРЕСА_4 , зареєстровано одну особу: ОСОБА_2 (а. с. 5 зворот).

Згідно п.4.4. Договору купівлі-продажу від 21.06.2019р ( а.с.5,6) сторони домовились що "Продавець" звільнить вищевказану квартиру та вирішить питання про реєстрацію зняття з реєстрації місця проживання всіх зареєстрованих у квартирі осіб не пізніше 26.06.2018року тощо.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовістність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовістними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика палата Верховного Суду відповідно до Постанови №569/4373/16-ц від 21.08.2019року вважає що не є підставою для виселення членів сім"ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу прпава власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

В даному випадку, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі - продажу, внаслідок яких ОСОБА_2 та його малолітній син ОСОБА_3 можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Аналізуючи положення правових норм, зміст яких наведено вище, а також встановлені обставини по справі в сукупності, суд приходить до висновку, що перед тим, як здійснити відчуження квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_2 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , остання, у відповідності до положень статті 319 ЦК України, якою встановлено обов`язок власника при здійсненні своїх прав додержуватись моральних засад суспільства, мала б у встановленому порядку спочатку вирішити питання забезпечення ОСОБА_2 , який є її рідним братом і немає іншого житла, який свого часу не претендував на офіційне визнання за ним частки у майні його батьків, але нею цього зроблено не було, в результаті чого ОСОБА_5 отримав у власність вищевказану квартиру за договором купівлі - продажу від 21 червня 2019 року, без попереднього виселення із неї члена сім`ї відповідача.

Сам же ОСОБА_5 придбаваючи дане житло був обізнаний про дане обтяження, а саме факт проживання та прописки в даному житлі ОСОБА_2 , про що свідчить наявне застереження в договорі купівлі-продажу від 21.06.2019року, а саме п..п 4.4. останнього ( а.с.5,6)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 і його малолітнього сина ОСОБА_3 із спірної квартири, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 має бути відмовлено, оскільки в даному випадку має місце втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, ст. ст. 12,81,141,223, 263-266 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради (м. Вінниця, вул. Соборна, 50) про виселення відмовити.

Судові витрати залишити за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 04.11.2020 року.

Суддя: