ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5038/15-ц Головуючий суддя І інстанції Гримайло А.М.
Провадження № 22-ц/818/1004/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з сімейних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Гримайло А.М., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні та вселення,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні та вселення.

З урахуванням уточнень просила суд: визнати домоволодіння АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розділити майно, яке є спільною власністю позивача та відповідача, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 35/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 (завершене будівництвом та не введене до експлуатації). Виділивши ОСОБА_2 по житловому дому: кухня «5-9» площею 15,5 кв.м. в літ. В1-1, по надвірним спорудам: веранда в-2, погріб О, паркан №4, паркан №3, хвіртка №6. Виділивши ОСОБА_1 по житловому дому: в літ В1 житлова кімната «5-2» площею 13,9 кв.м. та житлова кімната «5-3» площею 17,2 кв.м. в літ. В1-1 ванна «5-7» площею 5,3 кв.м., уборная «5-6» площею 1,1 кв.м., гардероб «5-5» площею 3,8 кв.м., коридор «5-8» площею 9,1 кв.м., котельня «5-4» площею 5,1 кв.м., по надвірним спорудам: уборная З, паркан № 4 , паркан № 3 , хвіртка №6. Усунути перешкоди з боку відповідача ОСОБА_1 в користуванні позивачкою домоволодінням АДРЕСА_1 та вселити позивачку ОСОБА_2 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та в обґрунтування своїх позовних вимог надали пояснення, що шлюб між сторонами було укладено 25 грудня 1993 року, зареєстровано у Центральному палаці одруження, про що зроблено запис за № 2481. До укладення шлюбу 28 червня 1990 року відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалось з будинку літ. В-1, який складався з однієї жилої кімнати площею 17,2 кв.м, кухні площею 13,1 кв.м., сіней літ. «в» площею 8,4 кв. м., надводні будівлі сарай літ. И, вбиральня літ З. Загальна площа житлового будинку складала 38,7 кв.м. У домоволодінні не було газу, опалення, води та каналізації. За час шлюбу подружжям було зроблено перебудову будинку, з 1998 по 2005 роки було зроблено наступні роботи: побудовано фундамент навколо будинку, проведено водопостачання та каналізація, домоволодіння підключено до центрального водопостачання та водовідведення, до будинку проведено газ та газове опалення , знесені сарай літ. И та сіні літ. «в» на їх місці побудовано житлову прибудову 8 м на 8 м, поставлені металеві ворота для заїзду автотранспорту. Після перебудови будинок складається вже з двох житлових кімнат площею 13,9 кв.м та 17,2 кв.м, котельної площею 5,1 кв.м, гардероба площею 3,8 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., ванної кімнати площею 5,3 кв.м., коридору площею 9,1 кв.м, кухні площею 15,5 кв.м. Загальна площа будинку складає 71,0 кв.м. Будинок обладнаний двоконтурним газовим котлом (тобто газовим опаленням та гарячою водою), має централізоване водопостачання та водовідведення. Тобто, за час шлюбу сторін домоволодіння АДРЕСА_1 істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса №3180/7670 від 29.07.2016 частка побудованого подружжям за період шлюбу складає 70/100 частин від усього домоволодіння. Враховуючи вказане, частка, яка повинна належати ОСОБА_2 складає 35/100 часток із домоволодіння, а ОСОБА_1 65/100 частин, при цьому найбільш близьким до ідеальних часток та найбільш доцільним є другий з варіантів розподілу домоволодіння запропонований експертом. На цей час відповідач перешкоджає позивачці та їх спільній доньці ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 , посилаючись на те що він є єдиним власником будинку. Позивачка та їх спільна з відповідачем донька ОСОБА_3 зареєстровані та багато років проживали за вказаною адресою та в них немає іншого місця проживання.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, без надання жодних пояснень по суті спору.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2

Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Розділено майно, яке є спільною власністю позивачки та відповідача, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (завершеного будівництвом та не введеного до експлуатації).

Виділено ОСОБА_2 по житловому дому: кухня «5-9» площею 15,5 кв.м. в літ. В1-1, по надвірним спорудам: веранда в-2, погріб О, паркан №4, паркан №3, хвіртка №6.

Виділено ОСОБА_1 по житловому дому: в літ В1 житлова кімната «5-2» площею 13,9 кв.м. та житлова кімната «5-3» площею 17,2 кв.м. в літ. В1-1 ванна «5-7» площею 5,3 кв.м., уборная «5-6»площею 1,1 кв.м. , гардероб «5-5» площею 3,8 кв.м., коридор «5-8» площею 9,1 кв.м., котельня «5-4» площею 5,1 кв.м., по надвірним спорудам: уборная З, паркан № 4 , паркан № 3 , хвіртка №6.

Усунуто перешкоди з боку відповідача ОСОБА_1 в користуванні ОСОБА_2 домоволодінням АДРЕСА_1 вселено ОСОБА_2 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

На вказане рішення ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року скасоване і ухвалено нове рішення по суті позовних вимог. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції стало те, що аналіз матеріалів справи свідчить, що рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 було надано дозвіл ОСОБА_1 знести малоцінні сараї літ. И та сіни літ. «в», а на їх місці прибудувати житлову прибудову з мансардою (копія інвентаризаційної справи № 59700 на домоволодіння АДРЕСА_1 ), копія технічної документації про проведення водопостачання та каналізації (а. с. 36), копія проекту газопостачання (а. с. 37).

Суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що позивачем не було надано доказів про наявність у сторін дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції спірного домоволодіння та вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, а тому спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, не надав будь-якої оцінки зазначеним доказам та зробив передчасний висновок про те, що спірний будинок є самочинним будівництвом.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 було зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено судом за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказав, що судом першої інстанції не було встановлено коли і за яких обставин було покращено домоволодіння, придбане за рахунок власних коштів відповідача ще до одруження з позивачем.

Неправильність встановлених обставин також мало місце і полягало в ігноруванні відомостей, які були надані до суду про відому торгівельну марку (бренд), який приносив основний дохід сім`ї під час їх спільного проживання

Послався на те, що, внаслідок розгляду справи без представника відповідача по справі не було можливості відповідачу надати, а суду прийняти докази, які підтверджують і аргументують позицію відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що за час шлюбу сторін домоволодіння АДРЕСА_1 істотне збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя.

Суд першої інстанції також вказав, що оскільки реконструкція будинку відбулась за час шлюбу, але його не було введено до експлуатації такий будинок (завершений будівництвом) може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними.

Враховуючи, що фактично відбулась інвентаризація домоволодіння в органах БТІ, такий будинок може бути об`єктом права спільної сумісної власності та суд вправі провести поділ будинку (завершений будівництвом, не введеного до експлуатації), якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЄ ім. засл.проф. М.С.Бокаріуса №3180/7670 від 29.07.2016 експертом було запропоновано декілька варіантів розподілу домоволодіння, найбільш доцільним суд вважає другий варіант, який найбільш приближений до ідеальних часток, є технічно можливим та потребує мінімальних затрат з боку сторін, а саме, виділити ОСОБА_2 по житловому дому: кухня «5-9» площею 15,5 кв.м. в літ. В1-1, по надвірним спорудам: веранда в-2, погріб О, паркан №4, паркан №3, хвіртка №6, виділити ОСОБА_1 по житловому дому: в літ В1 житлова кімната «5-2» площею 13,9 кв.м. та житлова кімната «5-3» площею 17,2 кв.м. в літ. В1-1 ванна «5-7» площею 5,3 кв.м., уборная «5-6» площею 1,1 кв.м. , гардероб «5-5» площею 3,8 кв.м., коридор «5-8» площею 9,1 кв.м., котельня «5-4» площею 5,1 кв.м., по надвірним спорудам: уборная З, паркан № 4 , паркан № 3 , хвіртка №6.

З урахуванням вище вказаного, суд вважав обґрунтованими вимоги позивача, щодо усунення перешкод з боку відповідача ОСОБА_1 в користуванні позивачкою домоволодінням АДРЕСА_1 та вселення позивачки ОСОБА_2 у домоволодіння АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для поділу спільного майна подружжя, однак не може погодитись із визнанням всього домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя з огляду на наступне.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суди встановили, що 25 грудня 1993 року зареєстровано шлюб між сторонами.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2015 року шлюб було розірвано.

28 червня 1990 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння складалось з будинку літ. В-1, який складався з однієї жилої кімнати площею 17,2 кв. м, кухні площею 13,1 кв. м, сіней літ. «в» площею 8,4 кв. м, надвірні будівлі сарай літ. И, вбиральня літ З. Загальна площа житлового будинку складала 38,7 кв. м. Технічний стан домоволодіння незадовільний. Водопостачання, водовідведення та газопостачання відсуне, опалення пічне, що підтверджується матеріалами інвентарної справи № 59700.

У період з 1995 по 2005 роки було зроблено наступні роботи: проведено водопостачання та каналізацію (до матеріалів справи надано копію узгодженого проекту водопроводу № 356 від 31 липня 1995 року з посилання на технічні умови № 490 від 24 липня 1995 року), до будинку проведено газ та газове опалення (до матеріалів справи надано копію узгодженого проекту від липня 2005 року), що підтверджено листом ПАТ Харківміськгаз № 03/12/8102 від 10 грудня 2015 року, згідно дозволу наданого рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 знесені малоцінні сарай літ. И та сіні літ. «в» на їх місці побудовано житлову прибудову 8 м на 8 м, поставлені металеві ворота для заїзду автотранспорту.

Відповідно до даних інвентарної справи № 59700 домоволодіння АДРЕСА_1 , станом на 21 червня 2005 року КП «Харківське міське БТІ» було проведено інвентаризацію домоволодіння, складено технічних паспорт, згідно якого домоволодіння складається з житлового будинку літ. В-1, житлової прибудови літ. В1-1, веранда в-2, уборная З, погріб 0, паркан № 4, паркан № 3, хвіртка № 6. Житловий будинок літ. В-1 та житлова прибудова літ. В1-1 складаються з кухні «5-9» площею 15,5 кв. м, житлової кімнати «5-2» площею 13,9 кв. м та житлової кімнати «5-3» площею 17,2 кв. м, ванни «5-7» площею 5,3 кв. м, уборної «5-6» площею 1,1 кв. м, гардеробу «5-5» площею 3,8 кв. м, коридору «5-8» площею 9,1 кв. м, котельної «5-4» площею 5,1 кв. м.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що рішенням Ленінської райради у м. Харкові від 15 серпня 2003 року № 187/24 було надано дозвіл ОСОБА_1 знести малоцінні сараї літ. И та сіни літ. «в», а на їх місці прибудувати житлову прибудову з мансардою (копія інвентаризаційної справи № 59700 на домоволодіння АДРЕСА_1 ), копія технічної документації про проведення водопостачання та каналізації (а. с. 36), копія проекту газопостачання (а. с. 37).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса № 3180/7670 від 29 липня 2016 року частка побудованого подружжям за період шлюбу складає 70/100 частин від усього домоволодіння, при цьому частка, яка повинна залежати ОСОБА_2 складає 35/100 часток із домоволодіння, а ОСОБА_1 65/100 частин. При цьому, відповідно до висновку експертизи вартість житлового будинку без урахування проведених вказаних робіт склала 395086 грн, з урахуванням проведених ремонтних робіт 966429 грн, різниця між вартістю домоволодіння з проведеними роботами та без таких складає 571343 грн.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зазначено, що відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ з посиланням на той факт, що спірна земельна ділянка передана органом місцевого самоврядування в приватну власність в порядку приватизації, спірний будинок не введений в експлуатацію, а будівельні матеріали на будівництво житлового будинку були замовленні батьком відповідачки, суди на зазначені вище положення закону належної уваги не звернули, не взяли до уваги, що земельна ділянка передана у власність саме для будівництва спірного житлового будинку, той споруджений в період шлюбу з позивачем, не врахували ступінь готовності житлового будинку, який складає 100 %, та висновок експертизи щодо наявної можливості його поділу в натурі, не звернули увагу на те, що оплата батьком відповідачки будівельних матеріалів для будівництва будинку не слугує підставою для визнання спірного будинку особистою приватною власністю, не з`ясували причин, по яких спорудження будинку здійснювалося з участю батька, не встановили, чи забезпечений батько житлом та чи була між подружжям та батьком одного з подружжя домовленість про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення жилим приміщенням і цьому будинку і останнього.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зазначено, що «новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва».

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЄ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса №3180/7670 від 29.07.2016 експертом було запропоновано декілька варіантів розподілу домоволодіння, що свідчить про те, що спірне домоволодіння є об`єктом завершеного будівництва, а отже може бути об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя з урахуванням зазначених вище висновків суду касаційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження при розгляді справи посилання ОСОБА_1 на існування певного відомого бренда, який забезпечував існування сім`ї учасників справи.

Також відповідачем суду не було надано доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що всі роботи з покращення спірного домоволодіння були проведені виключно за його особисті приватні заощадження.

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказане, з урахування висновків судової експертизи, свідчить про те, що підлягає визнанню об`єктом права спільної сумісної власності подружжя тільки 70/100 частин спірного домоволодіння, а не 100/100 як вважав районний суд, оскільки 30/100 частин цього домоволодіння не були покращені та продовжують належати ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, як придбані до шлюбу.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду спростовують частково, колегія суддів на підставі ст. п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє частково скаргу та змінює оскаржене рішення.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати прибудову літ. В1-1, веранду в-2 у домоволодінні АДРЕСА_1 , що складають 70/100 ідеальних часток, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 19 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

А.В. Котелевець.