ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8285/20 Справа № 197/804/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Леонідова О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 197/804/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І. В.

сторони:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Леонідіовою О.В. у смт Широке Дніпропетровської області, та повний текст рішення складено 27 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач зарєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , також в квартирі зареєстрований відповідач, з яким вона з 07.04.1995 року по 09.02.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі та треті особи. Квартира знаходиться у комунальній власності обслуговувується КП "Фрунзенське ЖКП", відповідач є наймачем, а вона має право проживати та користуватись квартирою, однак в лютому 2015 року відповідач поміняв замки на вхідних дверях і не пускає її до квартири, з цього приводу вона зверталась до поліції.

Раніше відповідач вже порушував її право користування квартирою у зв`язку з чим 29.12.2009 року ухвалювалось судом рішення про її вселення.

На підставі викладеного вище позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

В лютому 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від себе та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулись з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в обґрунтування якого зазначено, що в спірній квартирі з 1997 року по 2009 роки жив син сторін по справі ОСОБА_3 з сім`єю. В лютому 2015 року ОСОБА_2 з ОСОБА_1 розлучилися. Так як діти міняли замки, то і ОСОБА_2 поміняв замки. З 1997 року ОСОБА_1 в квартирі взагалі не проживає, в 2009 році не вселялась, хоча наявне рішення про її вселення. Позивачі вважають, що ОСОБА_1 втратила право на користування спірною квартирою, оскільки не проживає в спірній квартирі тривалий час, а саме, з часу набрання чинності рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 29.12.2009 року.

Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_3 , який діє особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без розгляду.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення зустрічних позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи та не прийняті до уваги надані апелянтом докази по справі, зокрема не враховано поданий ОСОБА_2 . Акт про не проживання ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, третю особу ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою КП «Фрунзенське ЖКП» від 16.02.2016 року (том 1 а.с.5).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 квітня 1995 року по 19.02.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та рішення суду про розірвання шлюбу (том 1 а.с.6,7).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , згідно ордеру на жиле приміщення № 12778 від 02.12.1997 року, в якому як член сім`ї - дружина зазначена позивач за первісним позовом ОСОБА_8 (у шлюбі ОСОБА_9 ) є наймачем квартира АДРЕСА_1 (том 1 а.с.62).

Рішенням Широківського районного суду від 29.12.2009 року ОСОБА_10 було усунуто перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом вселення її в кваритиру та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою (том 1 а.с.8-9).

Позивач з 12.09.2008 року є інвалідом 1 групи, потребує стороннього догляду відповідно до довідки МСЕК від 12.09.2008 року (том1 а.с.10).

Крім того, ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_2 (том1 а.с.65-68, 119-120).

Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 17.01.2017 року, складеного депутатом Широківської селищної ради ОСОБА_11 , ОСОБА_1 з 1997 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 та є власником вказаного будинку, ОСОБА_2 фактично з 2009 року проживає окремо за адресою АДРЕСА_3 (том 1 а.с.59).

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач по справі ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, в лютому 2015 року відповідач поміняв замки на вхідних дверях і не пускає її до квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою та зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії, а саме передати ОСОБА_1 ключи від спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Положенням статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК У країни, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Водночас наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Такі правові висновки, висловлені Верховним Судом у Постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 758/15206/16-ц, провадження № 61-12194св19, Постанові від 17 червня 2020 року у справі № 362/48/18, провадження № 61-9366св19

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 була включена до ордера на жиле приміщення квартиру АДРЕСА_4 , як член сім`ї наймача, її чоловіка ОСОБА_2 .

Рішення Широківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано, відновлено ОСОБА_12 її дошлюбне прізвище ОСОБА_8 .

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як колишній члени сім`ї, має право користування спірною квартирою нарівні з іншими наймачами.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. встановлені випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлового приміщення. Ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 вселилась в спірну квартиру як член сім`ї наймача відповідача. В 2009 році, з причин створення їй перешкод в користуванні квартирою, ОСОБА_1 зверталась до суду, та за результатами розгляду справи, рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 29.12.2009 року було усунуто перешкоди позивачу в користуванні квартирою шляхом вселення її в кваритиру та зобов`язання відповідача не чинити перешкод. До 2015 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 мала вільний доступ до спірної квартири, а в 2015 році відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 поміняв замки, тому позивач не має можливості потрапити до квартири.

Факт не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з 2015 року з тих підстав, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою підтверджується матеріалами справи, поясненнями самого ОСОБА_2 , який не заперечує, що в спірній квартирі були змінені замки та йому достовірно відомо що ОСОБА_1 не має наміру проживати в спірній квартирі, а має намір її приватизувати та продати.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність спору між сторонами про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до висновків, висловлених Верховним Судом у Постанові від 30 червня 2020 року у справі № 647/1427/17, провадження № 61-40617св18, є достатньою підставою для задоволення таких позовних вимог.

Вище вказане свідчить про те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, вселення та зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії, а саме передати ОСОБА_1 ключи від спірної квартири.

Крім того слід зауважити, що наявність даного спору, який розглядається в судовому порядку, свідчить про те, що між сторонами існує спір щодо права ОСОБА_1 вільно користуватися спірною квартирою.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 посилався на вимоги ст.ст.71,72 ЖК України та на те, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає в спірній квартирі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За правилами статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин цього не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Отже, за змістом 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у спірній квартирі з 2015 року не проживає в спірній квартирі з тих підстав, що між сторонами склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні спірною квартирою ОСОБА_1 , що підтверджується поясненнями самого ОСОБА_2 , який не заперечує, що в спірній квартирі були змінені замки та йому достовірно відомо що ОСОБА_1 не має наміру проживати в спірній квартирі, а має намір її приватизувати та продати.

Отже колегія суддів вважає, що факт відсутності ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 понад шести місяців без поважних причин не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи та не прийняті до уваги надані апелянтом докази по справі, зокрема не враховано поданий ОСОБА_2 . Акт про не проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі від 17.01.2017 року, який складено депутатом Широківської селищної ради ОСОБА_11 , відповідно до якого ОСОБА_1 з 1997 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 та є власником вказаного будинку, ОСОБА_2 фактично з 2009 року проживає окремо за адресою АДРЕСА_3 , оскільки наявність спору щодо усунення перешкод у користуванні квартирою свідчить про те, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає з причин, які не можна вважати неповажними.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повни текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: