Номер провадження: 22-ц/813/1714/20
Номер справи місцевого суду: 494/1573/18
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Дубрянська Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 08 травня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що він на підставі договору міни від 22 квітня 1993 року є власником будинку АДРЕСА_1 . На даний момент в даному будинку також зареєстрована його дружина - ОСОБА_2 . Так як вона більше п`яти років не з`являлася за адресою реєстрації, тому просить усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 1-4).

04.02.2019 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічні позовні вимоги до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, обґрунтовуючи зустрічні вимоги тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний за спільні кошти сторін під час їхнього шлюбу та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таке майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований (а.с. 34-35).

Рішенням Березівського районного суд м. Одеси від 08 травня 2019 року вирішено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя вирішено задовольнити в повному обсязі, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 67-69).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме судом не було враховано норми, згідно яких суд застосовуючи норми ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти подружжя. Крім того, апелянт також зазначає, що судом не взято до уваги факт пропуску ОСОБА_2 строку на пред`явлення зазначених позовних вимог до суду, адже шлюб між сторонами був розірваний 29.07.2015 року та згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність строком у три роки. Апелянт також просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у зв`язку з тим, що копію повного тексту оскаржуваного рішення було отримано апелянтом лише 02 липня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засідання апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали. В судовому оголошувалась перерва для витребування документів з нотаріального архіву документів. Інші учасники провадження в судове засіданні не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції в ході судового розгляду справи достеменно встановлено, а апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 10 серпня 1969 року по 29 липня 2015 року (а.с.17).

За договором міни від 22 квітня 1993 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в книзі 24 реєстр 65 сторінка 65, ОСОБА_3 міняє належний йому житловий будинок з господарчими і побутовими будівлями, розташований на земельній ділянці 659 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 на належну ОСОБА_1 , квартиру, яка складається з трьох житлових кімнат та розташована по АДРЕСА_3 . Вказаний договір було посвідчено 22 квітня 1993 року (а.с.13).

Рішенням Березівської міської ради народних депутатів Березівського району Одеської області від 07 вересня 1994 року передано ОСОБА_1 безкоштовно у приватну власність зазначену вище земельну ділянку 659 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.84-85).

Апеляційний суд зауважує, що вказаний договір міни не містить жодних посилань на відмінне від загального правила його визначення джерело походження набутого у шлюбі майна/коштів. Крім того, Рішенням Березівського районного суду Одеської області встановлено, що спору про розподіл майна, яке є спільною власністю, у сторін немає (а.с.17).

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, виходив з того, щоспірний будинок, як і земельна ділянка на якій він розташований є спільною сумісною власністю сторін, а ОСОБА_2 , у зв`язку з цим є співвласником цього будинку, тому первісні позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені, а вимоги зустрічного позову, які ґрунтуються на положеннях цивільного та сімейного законодавства, є правомірними.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині права спільної сумісної власності на земельну ділянку та задовольняючи апеляційну скаргу частково вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі с. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А тому апеляційний суд звертає увагу сторін, що відповідно до чинного в Україні законодавства, розірвання шлюбу не виключає можливість перебування об`єктів набутого в період такого шлюбу майна у праві спільної сумісної власності після розірвання шлюбу. Як було вище вказано, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спорів про розподіл майна у сторін не було, а тому презюмується, що строк позовної давності не почав свій відлік з моменту розірвання шлюбу. А тому апеляційний суд констатує відсутність порушення права власності відповідачки нажитловий будинок АДРЕСА_1 до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Таким чином, на підставі вищевикладеного строк позовної давності на подання позову про поділ майна подружжя ОСОБА_2 не було пропущено, тому аргументи апелянта в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції.

Водночас апеляційний суд звертає увагу апелянта, що посилання на обов`язок суду, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, жодним чином не підкріплені доказами та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що у суду першої інстанції дійсно були відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі - відсутні.

За вимогами частин першої, другої ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вищенаведене загалом та встановлений режим права власності зокрема, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апелянта в контексті захисту його прав власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Втім, щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Таким чином апеляційний суд зазначає, що земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,100 га, кадастровий номер :02:003:0198, що розташована по АДРЕСА_1 була отримана ОСОБА_1 в порядку приватизації, що підтверджується відповідними матеріалами справи (а.с.84-85), а тому висновок суду першої інстанції про те, що ця земельна ділянка також є спільною сумісною власністю є необґрунтованим та таким, що не відповідає земельному законодавству.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_2 право встановлення земельного сервітуту у порядку передбаченому Земельним кодексом України.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, та на підставі ст. 376 ЦПК України рішення Березівського районного суду Одеської області від 08 травня 2019 року в частині визначення об`єктом спільної сумісної власності земельної ділянки - скасовує, а в скасованій частині ухвалює нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову в цій частині відмовляє.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 08 травня 2019 рокув частині визначення об`єктом спільної сумісної власності земельної ділянки - скасувати.

В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

22.10.2020 року м. Одеса