Апеляційне провадження № 22-ц/824/9038/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/2749/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене 20 березня 2020 року у приміщенні суду під головуванням судді Чередніченко Н.П.,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07.12.2004 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким він передав відповідачу в позику 5 000,00 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем була надана та підписана розписка. Строк повернення позики договором встановлено не було, а тому, такий строк визначається моментом направлення ним 07.02.19 письмової вимоги.

Впродовж тривалого часу відповідач борг не повернув.

З огляду на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь 5 000 дол. США, що на час звернення до суду становило 123 979,50 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції неналежно оцінив надані до справи докази та дійшов помилкового висновку про те, що договір позики не укладався, а була лише оформлена розписка.

Суд безпідставно не врахував визнання відповідачем факту отримання грошових коштів.

Не надав оцінки суд першої інстанції і тому, що у відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що кошти за розпискою отримував, однак повернув, проте доказів на підтвердження вказаних обставин ним надано не було.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що між ним та відповідачем 07.12.2004 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, та відповідач має повернути позичені кошти.

Також на підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики позивачем надано копію документу від 07.12.2004, в якому зазначено, що ОСОБА_2 взяв для своїх споживчих потреб 5000,00 доларів США. Повернення гарантував своїм майном (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наведені в позові обґрунтування та надані докази не доводять наявності між сторонами відносин позики та обов`язку відповідача сплатити позивачу суму боргу за договором позики. Окрім цього, вимоги для складення розписки в момент її складення не дотримані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Крім того, частиною першою статті 530, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Встановивши фактичні обставини, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дослідивши надану позивачем копію розписки від 7 грудня 2004 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вказана розписка не містить інформації про отримання позичальником суми коштів у борг та дати отримання коштів. Окрім цього в наданій розписці про отримання коштів у позику відсутня інформація про позикодавця. А тому, неможливо встановити, між ким укладався договір позики.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем не підтверджено. Наданою, як доказ, копією розписки (оригінал якої оглянуто колегією суддів в судовому засіданні) також не визначено період повернення грошових коштів. Позивач не довів, що грошові кошти були передані кредитору саме ним.

Суд оцінює критично доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем у відзиві на позовну заяву отримання позики саме за цією розпискою і схиляється до того, що є нелогічною ситуація, коли боржник, маючи тривалий час (з 7 грудня 2004 року) невиконані боргові зобов`язання, одержує у того ж самого позикодавця ще більш значну суму позики у червні 2007 року у розмірі 10 000 дол. США (про що вказує позивач у своїй апеляційній скарзі).

Також колегія суддів приймає до уваги те, що вимогу про повернення грошових коштів по спірному договору позики пред`явлено лише 7 лютого 2019 року (більше ніж через 14 років після укладення договору позики 7.12.2004).

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по вказані справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: