Постанова

Іменем України

29 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 404/5776/16-ц

провадження № 61-22772св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє законний представник - опікун ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєва Галина Федорівна, орган опіки та піклування Подільської районної у місті Кропивницькому ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє опікун - ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсними з моменту укладання такі правочини:

1) договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення літ. «А», загальною площею 280,51 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. 20 листопада 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1203;

2) договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення літ. «Б», загальною площею 150,00 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. 20 листопада 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1207;

3) договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення літ. «БЗ», загальною площею 56,40 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. 20 листопада 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1210.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2011 року ОСОБА_1 визнаний недієздатним, а на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Кіровограді від 21 липня 2016 року № 58 його опікуном призначено ОСОБА_2 . Опікуну стало відомо, що 20 листопада 2014 року за нотаріально посвідченою згодою недієздатного ОСОБА_1 між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено три договори купівлі-продажу часток нежитлових приміщень, які належали ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, оскільки набуті ними у шлюбі. На час укладання оспорюваних правочинів ОСОБА_1 знаходився під опікою виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Кіровограді та через наявне у нього психічне захворювання не міг усвідомлювати значення своїх дій. Орган опіки згоду на укладення цих договорів не надав. На переконання опікуна ОСОБА_2 вказані договори укладено з порушенням норм статті 223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) і вони порушують права ОСОБА_1 .

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати її добросовісним набувачем 1/2 частки нежитлових приміщень літ. «А» загальною площею 280,51 кв. м, 1/2 частки нежитлового приміщення літ. «Б» загальною площею 150 кв. м, 1/2 частки нежитлового приміщення літ. «БЗ» загальною площею 56,4 кв. м, які знаходяться у нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 та набуті нею згідно з договорами купівлі-продажу від 20 листопада 2014 року. Також просила визнати за нею право власності на це майно.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були присутні при укладанні договорів купівлі-продажу від 20 листопада 2014 року, але приховали від покупця майна та нотаріуса факт визнання ОСОБА_1 недієздатним. Рішенням виконкому Ленінської районної ради у м. Кіровограді від 21 липня 2016 року ОСОБА_2 повторно призначений опікуном ОСОБА_1 з метою створення уяви необізнаності опікуна про укладення правочину. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 неодноразово брали участь у розгляді цивільних справ де ОСОБА_1 демонстрував можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використовували рішення суду про визнання ОСОБА_1 неосудним. Таким чином, сім`я ОСОБА_2 при укладенні договорів купівлі-продажу від 20 листопада 2014 року діяли недобросовісно. А ОСОБА_4 придбала майно у особи, яка мала право відчужувати майно, перешкоди до вчинення правочину були відсутні, тому підстав визнання її недобросовісним набувачем немає, а наявні всі підстави для визнання її саме добросовісним набувачем та визнання за нею права власності на спірне майно.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача пред`явлено на підставі норми статті 223 ЦК України, яка встановлює правові наслідки вчинення правочину фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності. Однак, ОСОБА_1 являється недієздатним, а не обмежено дієздатним. На правочини, які вчинила недієздатна фізична особа, вказана норма не поширюється.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд зазначив, що передбачених статтею 392 ЦК України підстав для визнання за відповідачкою права власності на майно, яке вона придбала на підставі договорів і власником якого являється, відсутні.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє опікун - ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє опікун - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє опікун - ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з нежитлового приміщення літ. «А» загальною площею 280,51 кв. м, укладений 20 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1203. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з нежитлового приміщення літ. «Б» загальною площею 150,00 кв. м, укладений 20 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1207. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з нежитлового приміщення літ. «БЗ» загальною площею 56,40 кв. м, укладений 20 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1210. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог первісного позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, неправильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, що привело до неправильного вирішення первісного позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки нотаріально посвідчена згода недієздатного ОСОБА_1 на продаж ОСОБА_3 часток у праві спільної сумісної власності на майно, на підставі частини першої статті 226 ЦК України, є нікчемною, а орган опіки та піклування не надав своєї згоди на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу часток у спільному майні подружжя, то ОСОБА_3 діяла без згоди другого з подружжя (співвласника), а отже не мала необхідних повноважень на розпорядження спільним майном та укладення цих договорів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 та відмовити у задоволенні первісного позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє опікун - ОСОБА_2 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 була введена в оману щодо дієздатності ОСОБА_1 , і що як покупець, вона діяла добросовісно, виконала умови договорів у повному обсязі;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що укладення оспорюваних договорів за згодою недієздатного подружжя продавця, не може бути самостійною підставою для визнання таких договорів недійсними так, як такий правовий наслідок прямо не передбачений законом.

- апеляційна скарга подана ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 не містила достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а тому вказана апеляційна скарга задоволенню не підлягала;

- визнання добросовісним набувачем, як спосіб захисту прав та законних інтересів особи законом не заборонений та є ефективним.

У лютому 2020 року законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , в якому зазначив про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

23 грудня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 квітня 2019 року відмовлено з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). В задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено. Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків до 23 січня 2020 року, але не більше десяти днів із дня вручення цієї ухвали, а саме надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, витребувано матеріали цивільної справи № 404/5776/16-ц із Кіровського районного суду м. Кіровограда, відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваної постанови апеляційного суду та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У лютому 2020 року матеріали справи № 404/5776/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подана до Верховного Суду у грудні 2019 року, то вона підлягає розгляду в порядку та за правилами ЦПК України в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 березня 1959 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 845. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року, нежиле приміщення літ. «А», яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: підвалу (сходи 13,03 кв. м, склад 27,08 кв. м, 28,5 кв. м; кладова 6,2 кв. м, 3,6 кв. м); І поверху (коридор 6,0 кв. м; цех 72,1 кв. м; кабінет 25,4 кв. м.; коридор 1,3 кв. м; цех 24,6 кв. м); складу 72,7 кв. м, загальною площею 280,51 кв. м., належить ОСОБА_3 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року, нежиле приміщення літ. «Б», яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: трансп. коридора 98,0 кв. м; складу готової продукції 15,4 кв. м; ділянки фасування 29,4 кв. м, расход. складу 7,2 кв. м, загальною площею 150,0 кв. м, належить ОСОБА_3 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року, нежиле приміщення літ. «БЗ», яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: компресорної 10,6 кв. м; складу 45,8 кв. м загальною площею 56,4 кв. м, належить ОСОБА_3 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 червня 2011 року у справі № 2о-10/2011 заяву ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_1 недієздатним та встановлено опіку над ним, а опікуном призначено його сина ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті Кіровограді ради від 15 вересня 2011 року № 109 призначено ОСОБА_3 опікуном над ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2013 року у справі № 405/9986/13-ц заяву ОСОБА_2 про звільнення від повноважень опікуна задоволено. Звільнено ОСОБА_2 від повноважень опікуна батька ОСОБА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Кіровограді ради від 17 квітня 2014 року № 31 ОСОБА_3 звільнено від обов`язків опікуна над ОСОБА_1

20 листопада 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. посвідчено та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1200 заяву ОСОБА_1 , якою останній, відповідно до статті 65 СК України, дав згоду на продаж його дружиною - ОСОБА_3 , з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1959 року, 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 280,51 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 292 100,00 грн. Вищезазначене нежитлове приміщення є їх з дружиною спільною сумісною власністю як таке, що придбане в період зареєстрованого шлюбу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385. Такий правочин (із змістом договору купівлі-продажу він ознайомлений) відповідає інтересам їх сім`ї та їх спільному волевиявленню, та погодився з тим, щоб умови договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна визначалися його дружиною самостійно.

20 листопада 2014 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв від продавця у власність (купив) 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Опис нежитлового приміщення, 1/2 частки якого є предметом цього договору, такий: нежитлове приміщення в літ. «А»: підвал (сходи 13,03 кв. м, склад 27,08 кв. м, 28,5 кв. м; кладова 6,2 кв. м, 3,6 кв. м); І поверх (коридор 6,0 кв. м; цех 72,1 кв. м; кабінет 25,4 кв. м; коридор 1,3 кв. м; цех 24,6 кв. м; склад 72,7 кв. м, загальною площею 280,51 кв. м.

Пунктами 10, 11 вказаного договору передбачено, що продавець ОСОБА_3 повідомляє, що з 26 березня 1959 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , і на момент підписання цього договору інші, крім чоловіка особи, які мали б право на частку в спільному майні подружжя, право володіння або право користування щодо зазначеного у договорі нежитлового приміщення, відсутні. На вчинення цього правочину є згода чоловіка продавця - ОСОБА_1 .

Також вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1203.

20 листопада 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. посвідчено та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1201 заяву ОСОБА_1 , якою останній, відповідно до статті 65 СК України, дав згоду на продаж його дружиною - ОСОБА_3 , з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1959 року,1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 150,00 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 140 000,00 грн. Вищезазначене нежитлове приміщення є їх з дружиною спільною сумісною власністю як таке, що придбане в період зареєстрованого шлюбу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385. Такий правочин (із змістом договору купівлі-продажу він ознайомлений) відповідає інтересам їх сім`ї та їх спільному волевиявленню, та погодився з тим, щоб умови договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна визначалися його дружиною самостійно.

20 листопада 2014 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу згідно з умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв від продавця у власність (купив) 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Опис нежитлового приміщення, 1/2 частки якого є предметом цього договору, такий: нежитлове приміщення в літ. «Б»: трансп. коридор 98,0 кв. м; склад готової продукції 15,4 кв. м; ділянка фасування 29,4 кв. м, расход. склад 7,2 кв. м, загальною площею 150,0 кв. м.

Пунктами 10, 11 цього договору передбачено, що продавець ОСОБА_3 повідомляє, що з 26 березня 1959 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , і на момент підписання цього Договору інші, крім чоловіка особи, які мали б право на частку в спільному майні подружжя, право володіння або право користування щодо зазначеного у договорі нежитлового приміщення, відсутні. На вчинення цього правочину є згода чоловіка продавця - ОСОБА_1 .

Також вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1207.

20 листопада 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. посвідчено та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1202 заяву ОСОБА_1 , якою останній, відповідно до статті 65 СК України, дав згоду на продаж його дружиною - ОСОБА_3 , з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1959 року, 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 56,40 кв. м, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 58 300,00 грн. Вищезазначене нежитлове приміщення є їх з дружиною спільною сумісною власністю як таке, що придбане в період зареєстрованого шлюбу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 06 травня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 29 квітня 2010 року № 385. Такий правочин (із змістом договору купівлі-продажу він ознайомлений) відповідає інтересам їх сім`ї та їх спільному волевиявленню, та погодився з тим, щоб умови договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна визначалися його дружиною самостійно.

20 листопада 2014 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу згідно з умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв від продавця у власність (купив) 1/2 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Опис нежитлового приміщення, 1/2 частки якого є предметом цього договору, такий: нежитлове приміщення в літ. «Б3»: компресорна 10,6 кв. м, склад 45,8 кв. м, загальною площею 56,4 кв. м.

Пунктами 10, 11 договору передбачено, що продавець ОСОБА_3 повідомляє, що з 26 березня 1959 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , і на момент підписання цього договору інші, крім чоловіка особи, які мали б право на частку в спільному майні подружжя, право володіння або право користування щодо зазначеного у договорі нежитлового приміщення, відсутні. На вчинення цього правочину є згода чоловіка продавця - ОСОБА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1210.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті Кіровограді ради від 21 липня 2016 року № 58 ОСОБА_2 призначено опікуном над ОСОБА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), зазначила, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Разом з тим, відповідно до статі 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 39 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 40 ЦК України).

Статтею 41 ЦК України встановлені правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною, а саме: над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун.

Згідно з статтею 65 ЦК України до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування.

За змістом частини першої статті 226 ЦК України правочин вчинений недієздатною особою, який не був схвалений у встановленому законом порядку, є нікчемним.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку про те, що правочин вчинений щодо нерухомого майна, набутого подружжям у шлюбі, одним співвласником майна без нотаріальної згоди іншого співвласника, а у випадку визнання останнього недієздатним - відповідного органу опіки та піклування, є таким, що вчинений без необхідних повноважень розпорядження спільним майном подружжя, тому може бути визнаний судом недійсним на підставі норм статей 203, 215, частин другої та четвертої статті 369 ЦК України та частин першої та третьої статті 65 СК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення первісного позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки нотаріально посвідчена згода недієздатного ОСОБА_1 на продаж ОСОБА_3 часток у праві спільної сумісної власності на майно, на підставі частини першої статті 226 ЦК України, є нікчемною, а орган опіки та піклування не надав своєї згоди на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу часток у спільному майні подружжя, то ОСОБА_3 діяла без згоди другого з подружжя (співвласника), а отже не мала необхідних повноважень на розпорядження спільним майном та укладення цих договорів.

Аргументи касаційної скарги про те, що визнання добросовісним набувачем, як спосіб захисту прав та законних інтересів особи законом не заборонений та є ефективним, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Поняття добросовісного набувача пов`язується у ЦК України (статті 330, 388) з можливістю захисту від власника у разі набуття (придбання) майна. Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не мав знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Отже, добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання її добросовісним набувачем 1/2 частки нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , є неефективним способом захисту і задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення оспорюваних договорів за згодою недієздатного подружжя продавця, не може бути самостійною підставою для визнання таких договорів недійсними зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм чинного цивільного законодавства України, а тому також відхиляються Верховним Судом.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик