справа № 357/6331/19 головуючий у суді І інстанції Кошель Б.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Сержанюка А.С.

з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Андрейків Інна Володимирівна про захист прав споживачів банківських послуг, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про захист прав споживачів банківських послуг. Свої вимоги мотивував тим, що 30 вересня 2008 року між ним та ПАТ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір №739-183/08Р, згідно умов якого він отримав кредит на купівлю автомобіля. В забезпечення виконання кредитного зобов`язання було укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу №739-183/08Р від 30 вересня 2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Антиповою І.В. 22 квітня 2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду у справі №357/1845/16-ц було відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №739-183/08Р з позивача та поручителів. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.07.2016 року вказане рішення залишено без змін. 30 липня 2018 року позивачу стало відомо, що приватний нотаріус Андрейків І.В. здійснила заміну обтяжувача за договором застави транспортного засобу, а саме змінила первісного обтяжувача ПАТ КБ «Правекс-Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами 492,493, 31.05.2017 року. Позивач зазначає, що станом на день укладення вказаного договору у позивача були відсутні кредитні зобов`язання перед банком, а тому, договір купівлі-продажу від 31.05.2017 року було укладено незаконно. При цьому, запис в Єдиному реєстрі обтяжень рухомого майна перешкоджає позивачу в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися рухомим майном.

Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами 492, 493 від 31.05.2017 року, укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; усунути перешкоди у здійсненні позивачем права розпорядження рухомим майном, шляхом виключення відомостей з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису вчиненого 07.08.2017 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 31.05.2017 року, укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Правекс-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., який зареєстрований у реєстрі за № 492,493, в частині придбання (прийняття) права вимоги за кредитним договором №739-183/08Р від 30.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк». Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права розпорядження рухомим майном, шляхом виключення відомостей з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису вчиненого 07.08.2017 року.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо того, що сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора про стягнення боргу за кредитним договором є підставою для визнання недійсним договору факторингу в частині. Вказує на те, що такий висновок суду не відповідає вимогам чинного законодавства та висновкам Верховного Суду. Апелянт вважає, що зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється та існує суб`єктивне право кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності допускається добровільне виконання зобов`язання. Крім того, суд не має права застосувати позовну давність інакше, як за заявою сторін. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач не довів наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

28 липня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , згідно якого позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу таких прав. Вказує на те, що на момент укладення договору відступлення права вимоги сам кредитний договір припинив свою дію.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 30 вересня 2008 року був укладений кредитний договір № 739 - 183/08Р, за умовами якого банк надав кредит в іноземній валюті у розмірі 29 888 доларів США строком до 30.09.2015 року. За умовами цього договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредити на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення рівними частинами в сумі 356 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця (п. 4.4. Кредитного договору), а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором.

Встановлено, що Договором про внесення змін та доповнень від 25.02.2009 р. до кредитного договору № 739-183/08Р від 30.09.2008 року сторони домовились, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа включно шляхом внесення коштів згідно графіку погашення кредиту, встановленому у Додатку № 2 до цього договору.

В подальшому, Договором про внесення змін та доповнень від 07.09.2010 р. до кредитного договору № 739-183/08Р від 30.09.2008 року сторони домовились, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа включно шляхом внесення коштів згідно графіку погашення кредиту, встановленому у Додатку № 1 до цього Договору.

Також встановлено, що в якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені Договори поруки № 739 - 183/08Р від 30 вересня 2008 року.

Слід зазначити, що судами було також встановлено, що поряд із встановленням строку дії договору до 30.09.2015 року, сторони погодили, також, строки виконання позичальником зобов`язань, що виникають на основі Кредитного договору та Договорів про внесення змін та доповнень до цього кредитного договору від 25.02.2009 р. і від 07.09.2010 року.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі №357/1845/16-ц відмовлено ПАТ КБ «Правекс-Банк» у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за кредитним договором. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2016 року вказане рішення залишено без змін. Наведене підтверджується відповідними рішеннями.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 30 липня 2018 року йому стало відомо, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна міститься запис щодо зміни обтяжувача.

07 серпня 2017 року Приватний нотаріус Андрейків І.В. здійснила заміну обтяжувача за договором застави транспортного засобу, а саме змінила первісного обтяжувача ПАТ КБ „Правекс-Банк" на ТОВ „Фінансова компанія „Довіра та Гарантія". Підставою таких дій зазначено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, 492,493,31.05.2017 року. Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухового майна №56458751 від 30.07.2018 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення 31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» договору купівлі-продажу прав вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не набуло права вимоги за кредитним договором до позичальника ОСОБА_1 за договором кредиту № 739-183/08Р від 30.09.2008, адже строк кредитного договору закінчився. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що відповідач не має перед ПАТ «Правекс Банк» грошового зобов`язання, так як кредитор пропустив строк для реалізації свого права на витребування від відповідача заборгованості, то зміна кредитора, не змінює суті правовідносин за кредитним договором. У даному випадку боржник не звільнений від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання, а звільнений від виконання такого зобов`язання, оскільки кредитор у визначений законом строк не реалізував своє право на стягнення грошових коштів.

Згідно висновку суду першої інстанції, основною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги та знаття обтяжень з рухомого майна є сплив позовної давності, встановлений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі №357/1845/16-ц.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, зважаючи на таке.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення строку позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, яку в свою чергу підтримав Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/32377/15-ц.

Колегія суддів також погоджується з доводами апелянта щодо відсутності підстав для припинення застави, зважаючи на таке.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Підстави припинення застави визначенні у статті 28 Закону України «Про заставу» відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Таким чином, вказаною нормою не передбачено такої підстави для припинення застави як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимоги кредитора за основним зобов`язанням.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу у позивача не існувало заборгованості перед відповідачем у зв`язку зі спливом строку позовної давності, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у справі № 357/1845/16-ц. Однак, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів виконання зобов`язання, а вище зазначеним рішенням районного суду лише встановлено факт спливу строку позовної давності, а не відсутність самого зобов`язання.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на підставі ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», позовні вимоги позивача, судом апеляційної інстанції залишено без задоволення, тому судові витрати апелянта у розмірі 2 102,00 грн. за подачу апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу «Фінансової компанії «Довіра та Гарантія»задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сплачений «Фінансовою компанією «Довіра та Гарантія» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102,00 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк