Ухвала

30 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 466/6395/18

провадження № 61-15669ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню

за прострочення сплати аліментів за період з червня 2016 року по 25 квітня 2019 року у розмірі 268 455 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2016 року

з ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання дочки, ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн щомісячно,

але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 16 червня 2016 року. Зазначала, що через невиконання відповідачем вказаного рішення суду утворилася заборгованість по cплаті аліментів, яка станом на 18 квітня 2018 року становить 28 500 грн,

що підтверджується розрахунком старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львова

Захарківа Ю. М. Згідно з поданою заявою про зміну предмету позову позивач просила стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 268 455 грн, оскільки розмір заборгованості по аліментах збільшився і становив 51 000 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова

від 11 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 неустойку за прострочення сплати аліментів,

яка не може перевищувати суми основного боргу, а саме 51 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову

ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю вини платника аліментів.

У липні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 звернулася

з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду

від 22 червня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року первинно подану

касаційну скаргу повернуто заявнику.

23 жовтня 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , повторно подано касаційну скаргу, в якій вона просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник вказує на наявність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, посилаючись на його пропуск у зв`язку з поверненням первинно поданої касаційної скарги.

Враховуючи строки поштового обігу кореспонденції при поверненні первинно поданої заявником касаційної скарги, є підстави вважати,

що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі,

що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках -

на касаційне оскарження судового рішення.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції та специфіку його повноважень як «суду права», процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції, і учасникам справи був наданий відповідний обсяг гарантій права на справедливий суд у судах попередніх інстанції.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності цивільних правовідносин.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах

та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених

у цій же статті ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, справа, на судове рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною в силу положень процесуального закону, які відповідають критеріям юридичної визначеності та передбачуваності.

У касаційній скарзі заявником не наведено обґрунтованих аргументів

на підтвердження наявності випадків, передбачених підпунктами а-г

пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема не вказано

про винятковість цієї справи для заявника або її значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені ОСОБА_1 в касаційній скарзі доводи, що зводяться

до необхідності встановлення обставин справи, не підтверджують виключних обставин, які могли б свідчити про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судове рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку

на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду

від 22 червня 2020 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження

постанови Львівського апеляційного суду від 22 червня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 22 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович