Справа № 755/4419/20 Головуючий 1 інстанція- Чех Н.А.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 листопада 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року АТ «Страхова компанія «ІНГО» звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувавала тим, що 16 листопада 2016 року між ПрАТ «АСК «Інго Україна» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 310535649.16, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані із експлуатацією належного відповідачу автомобіля «Subaru» р.н. НОМЕР_1 .

Вказував, що 20 березня 2017 року по вул.Пухівській 6 у м.Києві сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Subaru» р.н. НОМЕР_1 ., під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Skoda» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Вказана ДТП сталася внаслідок порушення ПДР відповідачем ОСОБА_3 , вина якого у скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року. Вказану ДТП визнано страховою подією і згідно звіту № 0095 від 28 березня 2017 року вартість матеріального збитку завданого власникуавтомобіля «Subaru» складає 405106,85 грн. З урахуванням того, що вартість відновлювального ремонту перевищує 75 % страхової суми, автомобіль відповідача було визнано конструктивно загиблим і згідно договору позивач виплатив 25 квітня 2017 року відповідачу ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 152835,90 грн.

Автомобіль винуватця ДТП ОСОБА_3 було застраховано за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АЕ/7769672 у ПрАТ «Просто-страхування», до якого позивач звернувся із відповідною претензією для повернення виплачених коштів. У відповідь на претензію ПрАТ «Простро-страхування» повідомило, що 28 березня 2017 року відповідач ОСОБА_1 повідомив про страховий випадок та подав заяву про виплату страхового відшкодування. Виконуючи умови полісу № АЕ/7769672, ПрАТ «Просто-страхування» 09 червня 2017 року здійснила страхову виплату на користь ОСОБА_1 у розмірі 100000 грн. згідно платіжного доручення № 10618. Вважає, що відповідач безпідставно отримав кошти від ПрАТ «Просто-

- 2 -

страхування», не передавши таке право позивачу та позбавивши його права пред`явити позов до винної особи та отримати страхове відшкодування. Посилаючись на ст.1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 100000 грн. та судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, АТ «Страхова компанія «ІНГО» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована суперечливістю висновків суду, який вказавши про незаконність дій відповідача щодо отримання страхового відшкодування від двох страхових компаній, водночас зазначив про правомірність отримання коштів від позивача. Суд не врахував як Правила добровільного страхування наземного транспорту (автокаско), які передбачають передачу страховику права вимоги до особи, відповідальної за збиток, так і аналогічні положення п.8.2.17 укладеного між сторонами договору добровільного страхування.

Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 100000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач правомірно отримав кошти від позивача відповідно до діючого законодавства та умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування.

При цьому суд виходив із того, що на момент отримання відповідачем страхового відшкодування, а саме 25 квітня 2017 року ніякого іншого відшкодування, в тому числі від винної особи, відповідач не отримував, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення коштів із відповідача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за

- 3 -

рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст.11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 16 листопада 2016 року між ПрАТ «АСК «Інго Україна» (назву змінено на АТ «СК «ІНГО»)і відповідачем ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 310535649.16, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані із експлуатацією належного відповідачу автомобіля «Subaru» р.н. НОМЕР_1 , страхова сума становить 450000 грн., франшиза при повній загибелі ТЗ - 45000 грн., франшиза за всіма іншим страховими випадками - 0 грн.

20 березня 2017 року на вул.Пухівській 6 у м.Києві сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля «Subaru» р.н. НОМЕР_1 ., під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Skoda» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

ДТП сталася з вини водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем«Hyundai Accent», не врахувала дорожню обстановку і швидкість руху, порушивши п.12.1 ПДР та допустиши зіткнення із автомобілем «Renault Megane». Вина ОСОБА_4 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Оболонського районного суду м.Києва від 10 травня 2016 року про накладення штрафу у розмірі 340 грн.

ДТП визнана страховою подією і згідно звіту № 0095 від 28 березня 2017 року вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Subaru» складає 405106,85 грн. З урахуванням того, що вартість відновлювального ремонту перевищує 75 % страхової суми, автомобіль відповідача було визнано конструктивно загиблим і на виконання умов договору добровільного страхування страховик АТ «СК «ІНГО»виплатила 25 квітня 2017 року відповідачу ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 152835,90 грн.

Також, судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність

- 4 -

ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Просто-страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АЕ/7769672 з лімітом відповідальності 100000 грн., розміром франшизи 0 грн.

05 листопада 2018 року ПрАТ «АСК «Інго Україна» звернулось до ПрАТ «Просто-страхування» із претензією про виплату страхового відшкодування у розмірі 152835,90 грн., виплаченого у зв`язку із дорожньо-транспортної пригодою, у скоєнні якої винним визнано ОСОБА_3 .

У відповідь на претензію ПрАТ «Простро-страхування» повідомило, що 28 березня 2017 року відповідач ОСОБА_1 повідомив про страховий випадок та подав заяву про виплату страхового відшкодування. Виконуючи умови полісу № АЕ/7769672, ПрАТ «Просто-страхування» 09 червня 2017 року здійснила страхову виплату на користь ОСОБА_1 у розмірі 100000 грн. згідно платіжного доручення № 10618.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Встановивши у справі, яка переглядається, що відповідач правомірно (підставно) отримав страхове відшкодування від позивача відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування, а також те, що на момент отримання коштів відповідач відшкодування від інших осіб не отримував, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про суперечливість висновків суду, який, вказавши про незаконність дій відповідача щодо отримання страхового відшкодування від двох страхових компаній, водночас зазначив про правомірність отримання коштів від позивача, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Суд першої інстанції вірно послався на неправомірність дій відповідача щодо отримання відшкодування від двох страхових компаній. При цьому суд виходив з того, що саме послідуюче отримання відповідачем відшкодування від ПрАТ «Простро-страхування» є незаконним, оскільки після виплати позивачем відшкодування до нього відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги в межах фактичних витрат, тобто в межах виплати, а відповідач таке право втратив.

Водночас підстави для стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів як безпідставно отриманих відсутні з таких міркувань.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст.11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що виплата страхового відшкодування здійснена позивачем правомірно на підставі та у відповідності з умовами укладеного між сторонами договору добровільного страхування.

Наявність договірних відносин між сторонами унеможливлює застосування ст.1212 ЦК України як наполягає позивач.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14; від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15; від 18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, де Верховний Суд України

- 5 -

вказав, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти) позивачу. Стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, в якій Велика Палата погодилася з висновками попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для стягнення на підставі ст.1212 ЦК України перерахованих позивачем грошових коштів за договором, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а відтак кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 ЦК України (п.п.6.9-6.11).

Такий же правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року справі № 161/17945/18, де Велика Палата залишаючи без змін судові рішення зазначила, що норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань (п.п.30-33).

Доводи апеляційної скраги про неврахуваня судом як Правил добровільного страхування наземного транспорту (автокаско), які передбачають передачу страховику права вимоги до особи, відповідальної за збиток, так і аналогічні положення п.8.2.17 укладеного між сторонами договору добровільного страхування стосуються незаконності отримання відповідачем коштів від ПрАТ «Простро-страхування» і не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення коштів.

В даному випадку як вище вказувалося відповідач отримав відшкодування від ПрАТ «Простро-страхування» всупереч Правилам добровільного страхування наземного транспорту (автокаско) та п.8.2.17 укладеного між сторонами договору добровільного страхування, однак це не свідчить про безпідставне отримання ним коштів від позивача.

Окрім того, колегія суддів вважає, що це не перешкоджає зверненню позивача до суду з позовом до ПрАТ «Простро-страхування» про стягнення відповідної суми в межах ліміту. Правомірність отримання коштів має вирішуватися у відносинах між ПрАТ «Простро-страхування» і відповідачем.

Це ж стосується посилань позивача на п.15.1.5 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) (автокаско), затверджених головою правління АТ «СК «ІНГО» та зареєстрованих державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 16 листопада 2007 року (з послідуючими змінами).

По-перше, укладений між сторонами договір не містить таких положень.

По-друге, дана норма взагалі на пов`язана із ст.1212 ЦК України і не стосується підстав заявлених позивачем вимог.

По-третє, як вище вказувалося тлумачення змісту даних правил стосується випадку, коли страхувальник отримав страхове відшкодування від винної особи до отримання такого відшкодування від страховика за договором добровільного страхування, чого в даній справі не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення

- 6 -

колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: