Справа № 346/1618/17
Провадження № 22-ц/4808/1089/20
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представників апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Потятинника Ю.Р. 22 червня 2018 року в м. Коломиї,

в с т а н о в и в:

03 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що в жовтні 2007 року позивач дізналася про те, що у будівлі приватного вищого навчального закладу «Коломийський коледж права і бізнесу» (далі - ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу»), що знаходиться в м. Коломиї по вул. Сагайдачного, 5, засновниками якого є ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , виставлені на продаж нежитлові приміщення за ціною 2 500 доларів США за 1 кв.м площі. З метою придбання в майбутньому нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі коледжу позивач 30 жовтня 2007 року здійснила перший внесок авансового платежу в якості сплати вартості обраного нежитлового приміщення в сумі 17 000 доларів США. В подальшому ОСОБА_4 вносила готівкові кошти частками, факт передачі яких фіксувався у договорі позики від 30 жовтня 2007 року та загалом сплатила авансовими платежами грошові кошти за нежитлове приміщення під магазин в сумі 59 422 долари США. Відповідачі погодилися з тим, що ці кошти вони отримують за придбання та оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу».

У вересні 2016 року позивачу стало відомо, що 27 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» кредитні кошти в розмірі 700 000 доларів США для придбання комерційної нерухомості та 39 614,46 доларів США для сплати страхових платежів. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань будівля ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» загальною площею 2191,34 кв.м перебувала у іпотеці банку. В результаті звернення стягнення на предмет іпотеки власником зазначеного приміщення стало ТОВ «Естейт Селлінг».

Позивач зазначила, що оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» укладений не був, то передані нею грошові кошти в розумінні частини 2 статті 570 ЦК України є авансом та підлягають поверненню. Посилаючись на наведене, просила стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в сумі 1 605 582,44 грн. та в рівних частках витрати по сплаті судового збору в сумі 8 000 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1 558 579,63 грн. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 8 000 грн. сплаченого судового збору.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_4 сплачувала авансовими платежами грошові кошти з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права та бізнесу», передала відповідачам грошові кошти на загальну суму 59 442 долари США, однак вказаного договору між ними так і не було укладено, а тому передана грошова сума в розумінні частини 2 статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, зазначеного на сайті Національного банку України, станом на 22 червня 2018 року 1 долар США еквівалентний 26,229 грн. Отже, розмір боргу, що підлягає стягненню з відповідачів, виходячи з курсу валюти станом на день ухвалення рішення, становить 1 558 579,63 грн. З цих підстав суд дійшов висновку, що в решті позову слід відмовити.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 12 000 грн. сплаченого судового збору.

Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року ОСОБА_1 зазначив, що суд безпідставно взяв до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що сплачені нею грошові кошти були передані відповідачам з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та є авансом в розумінні частини 2 статті 570 ЦК України, оскільки фактично 30 жовтня 2007 року між ними був укладений договір позики у відповідності до норм статті 1046 ЦК України, відповідно до пункту 1.4 якого позичальники зобов`язувалися подарувати кредитору частину другого поверху нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , як спосіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. Тому до спірних правовідносин мали б застосовуватись норми, які регулюють відносини з приводу укладення договору позики.

Також апелянт вказав, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення помилково не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Зазначив, що відповідно до укладеного договору позики від 30 жовтня 2007 року позичальники зобов`язалися повернути суму позики до 02 листопада 2013 року, а тому саме з цього часу позивачу було відомо про порушення її прав і саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Позивач звернулася в суд 03 квітня 2017 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності.

Крім того апелянт зазначив, що суд не залучив до участі у справі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», до якого відповідачами може бути пред`явлено вимогу про повернення стягнутих судом коштів, так як отримані від ОСОБА_4 кошти були спрямовані на обслуговування кредитного договору коледжу, а також ремонт нежитлових приміщень, належних коледжу. Таким чином, оскаржуване рішення може вплинути на права та обов`язки ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», який був власником нежитлового приміщення, що мало бути подарованим позивачу.

З наведених підстав апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник позивача надіслав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Відповідачі не повідомили суду про причину неявки.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 , як кредитором, з однієї сторони, та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , як позичальниками, з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до якого сума договору позики складає 317 940,17 грн., що становить еквівалент 62 958,45 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладення договору. Внесення позики здійснюється в сумі і терміни згідно графіка внесення позики.

Вказаним графіком передбачено внесення кредитором 61 платежу, внесення першого платежу у сумі 17 000 доларів США визначено 30 жовтня 2007 року, внесення усіх наступних щомісячних платежів - другого числа кожного місяця в період з 02 грудня 2007 року по 02 листопада 2012 року.

За умовами договору позики платежі згідно графіка внесення позики належить внести в повному розмірі. Часткові або дострокові платежі допускаються при умові попереднього погодження із позичальниками. Платіж згідно графіка внесення позики рахується здійсненим у встановлений термін, якщо сума внеску в повному розмірі поступила позичальнику не пізніше дати, вказаної у графіку внесення позики. Сума платежів по даному договору може змінюватися у випадку зміни курсів валют, зміни ситуації на ринку нерухомості та інше.

Позичальники зобов`язалися повернути суму позики до 02 листопада 2013 року. У випадку неможливості повернути суму позики до вищевказаної дати позичальники зобов`язалися подарувати кредитору частину другого поверху нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8 в т. 1).

Установлено, що на виконання умов договору кредитором ОСОБА_4 внесено кошти в сумі 59 442 долари США. Сума позики відповідачами не повернута. Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що жодна із сторін договору позики від 30 жовтня 2007 року не зверталася з вимогами про визнання цього договору недійсним, його розірвання чи визнання удаваним, а тому даний договір є чинним.

Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги доводи позивача про те, що грошові кошти на загальну суму 59 442 долари США сплачені нею з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права та бізнесу», а тому вказані грошові кошти в розумінні частини 2 статті 570 ЦК України є авансом.

Разом з тим, судом не враховано, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, а тому посилання позивача на те, що спірні правовідносини регулюються нормами закону щодо стягнення авансу, не є визначальними при вирішенні судом питання яким законом слід керуватися при розгляді спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19).

В матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, належного ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», а тому колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існують правовідносини з приводу договору позики.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Встановлено, що відповідачі взятих на себе за договором позики від 30 жовтня 2007 року зобов`язань щодо повернення коштів не виконали, а тому колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_9 про стягнення вказаних коштів обґрунтованими.

В заяві про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 07 серпня 2017 року у даній справі, яка ухвалою суду від 13 листопада 2017 року задоволена (а.с. 113-114, 181 в т. 1), а також в апеляційній скарзі (а.с. 166-172 в т. 2) ОСОБА_1 посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якого почався 02 листопада 2013 року, тобто в день, коли у кредитора ОСОБА_4 виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язань за договором позики від 30 жовтня 2007 року.

Колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається з пункту 1.3 вищевказаного договору позики, позичальники зобов`язалися повернути суму позики до 02 листопада 2013 року.

В пункті 1.4 договору сторони погодили, що у випадку неможливості повернути суму позики до вищевказаної дати позичальники зобов`язуються подарувати кредитору частину другого поверху нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк виконання даної умови договору в ньому не обумовлено.

У своїх запереченнях проти заяви про застосування позовної давності від 14 березня 2018 року позивач вказувала, що про порушення своїх прав вона дізналася 04 квітня 2014 року після надходження на її адресу з Коломийського міськрайонного суду копії позовної заяви з додатками та ухвали суду про відкриття провадження у справі №346/1512/14-ц за позовом ТОВ «Естейт Селлінг» до неї та інших підприємців, які опинилися в такій же ситуації, про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном шляхом його вивільнення від сторонніх осіб та їх майна. Саме з даного позову вона дізналася, що ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2013 року, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк», придбало у власність нежитлове приміщення площею 2380,9 кв.м по АДРЕСА_1 , яке було передано в іпотеку банку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу». До цього вона добросовісно сподівалася на відчуження частини вказаного нежитлового приміщення в свою користь, оскільки строк виконання даної умови договору від 30 жовтня 2007 року в договорі не був обумовлений.

На підтвердження заперечення позивач надала копію конверта, адресованого їй 04 квітня 2014 року Коломийським міськрайонним судом та копію ухвали цього суду від 03 квітня 2014 року про відкриття провадження у справі №346/1512/14-ц (а.с. 65-66 в т. 2).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи встановлені обставини та наведені норми закону, колегія суддів вважає, що оскільки строк виконання пункту 1.4 договору позики від 30 жовтня 2007 року в ньому не обумовлений, позивач добросовісно сподівалася на його виконання відповідачами та про порушення своїх прав дізналася 04 квітня 2014 року, а з даним позовом звернулася в суд 03 квітня 2017 року, то строк позовної давності нею не пропущений.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти за договором позики, виходячи з курсу валюти станом на день ухвалення рішення в розмірі 1 688 087,41 грн. (59 442 долари США ? 28,3989 грн. (офіційний курс гривні щодо долара США станом на 29 жовтня 2020 року, розміщений на сайті Національного банку України)).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову ОСОБА_4 в повному обсязі, то стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на її користь підлягають понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2 666,67 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , грошові кошти за договором позики від 30 жовтня 2007 року в розмірі 1 688 087,41 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят вісім тисяч вісімдесят сім гривень 41 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі по 2 666,67 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року