Справа № 638/1823/20
Провадження № 2/638/2611/20
23 жовтня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Семіряд І.В.,
за участю секретаря Башинської К.С.
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади м. Харкова Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
07.02.2020 позивач звернувся до суду з зазначеним позов, в обґрунтування кого вказано, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 , та її малолітня дитина ОСОБА_4 відповідач не є членом сім`ї власника квартири, будь- які угоди з приводу користування квартирою між сторонами не укладалось, протягом тривалого часу відповідач та дитина в квартирі не проживають, а проживає за іншою адресою, оплату комунальних послуг не здійснює, майна, що належить відповідачу та дитині в квартирі не має. Відповідач добровільне не бажає знятись з реєстрації позивач зазначає що реєстрація відповідача порушує його права користування та розпорядження майном. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_3 та малолітню дитину ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням к квартирі АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, з підстав викладених у позові, додатково пояснив, що з відповідач його колишня дружина, з якою на теперішній час шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач забрала свої речі з квартири та переїхала у м. Київ, точна адреса мешкання відповідачу не відома. У подальшому позивач, уповноважив представника ОСОБА_2 представляти його інтереси в суді.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому, при цьому представник позивача зазначив, що у разі задоволення позовних вимог не наполягає на стягненні судових витрат з відповідача.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістила.
Представник третьої особи Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської радиу судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, у задоволені позову просили відмовити. При цьому Департаментом служб у справах дітей ХМР, як представника органу опіки та піклування надано висновок про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Представник третьої особи - Департаменту реєстрації ХМР у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності. При цьому представником надані письмові пояснення, де зазначено, що спеціальні правові норми, які регулюють діяльність Департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР, є нормами прямої дії. Вони чітко визначають однією з підстав проведення реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання осіб відповідне судове рішення, яке є чинним та не оскарженим на момент звернення до органу. Рішення суду є обов`язковим для виконання.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного:
Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 29.05.2012 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Отже, ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .
З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
З копії судового рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/1474/19 вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набрало законної сили 16.07.2019.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
У відповідності до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_5 , який пояснив, що позивача знає з 2008 року, відповідача з 2014. У квартирі ОСОБА_1 він був часто, оскільки з позивачем вони товаришували. ОСОБА_3 мешкала у спірній квартирі, але після розірвання шлюбу забрала речі та дитину і переїхала до м. Києва, точної адреси не відомо. Відповідач не мешкає в квартирі з 03.06.2016. Перешкод щодо проживання відповідача та дитини позивачем не чинилось, замки у квартирі не змінювались.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 зазначив, що з ОСОБА_3 перебував у шлюбі, рішенням суду шлюб розірвано. На теперішній час відповідач та дитина не мешкають у його квартирі, йому відомо , що відповідач переїхала до міста Києва де на теперішній час і мешкає. Перешкод у користуванні квартирою ним не вчинялось, замки не змінював. Окрім того, речей ОСОБА_3 та дитини у квартирі не має.
З квитанцій про сплату за комунальні послуги, які надані позивачем ОСОБА_1 , вбачається, що платежі по квартирі АДРЕСА_1 нараховують на трьох осіб.
З досліджених у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №638/1474/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вбачається, що ОСОБА_3 , як відповідач у справі, зверталась до суду з заявою, у якій вказувала, що фактичне її місце проживання АДРЕСА_2 . Також на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 мешкає у м. Києві надано копію договору оренди квартири АДРЕСА_3 . Договір укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Окрім того, ОСОБА_3 , на підтвердження тих обставин, що мешкає у м. Києві надала довідку , яка видана в тому, що вона дійсно працює в Приватному вищому навчальному закладі «Інститут загальної практики - сімейної медицини» на посаді лікаря - педіатра з 14.05.2018 та працює по теперішній час. Зі штампу довідки вбачається, що інститут розташований у АДРЕСА_4 .
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За правилами ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.
У судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач ОСОБА_3 за власною ініціативою і у добровільному порядку залишила квартиру та протягом тривалого часу, на момент розгляду справи, більше одного року за даною адресою не проживає. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку позивача перешкод для проживання ОСОБА_3 в жилому приміщенні.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 (справа № 6-57цс11).
Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 відсутня в квартирі АДРЕСА_1 понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратила право користування ним.
Вирішуючи питання про визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування суд виходить з наступного:
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 (позивач у зазначеній справі) та ОСОБА_3 (відповідач у зазначеній справі.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набули права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
За змістом частини другої статті 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Отже, суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_4 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного
В судовому засіданні представник позивача, в разі задоволення позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на його користь понесених ним судових витрат по справі.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат.
На підставі викладеного і керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади м. Харкова Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_2 ).
У задоволені позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 малолітньої ОСОБА_4 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28.10.2020.

СУДДЯ - І.В. СЕМІРЯД