Справа № 523/2210/20
Провадження №2-о/523/157/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи - Погожого Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9, в м.Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання у повнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991р. та 13.11.1991 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України у повнолітньому віці з 24.08.1991р. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі за текстом - ГУДМС України в Одеській області).

В обґрунтування вказаної вимоги заявник зазначила, що вона є уродженкою смт Нижньогірський Нижньогірського району Автономної Республіки Крим, була документована паспортом громадянина СРСР у Голопристанському РОВД Херсонської області, який згодом було втрачено, у зв`язку із чим своєчасно не здійснила отримання паспорта громадянина України і на теперішній час не має документів, що посвідчують її особу та підтверджують громадянство. Також, заявник зазначила, що фактично станом на 1991 рік проживала в місті Одесі в орендованому житлі, працювала на різних роботах без укладання трудового договору, в тому числі кооперативних кафе, назву яких не може зазначити через відсутність відповідного фіксування факту трудових відносин.

ОСОБА_2 зазначила, що була знята з реєстрації у 1989 році у зв`язку із вибуттям з місця проживання у с.Бехтери Голопристанського району Херсонської області та більше на облік не ставала, тому ані станом на 1991 рік, ані по теперішній час немає зареєстрованого місця проживання.

Ухвалою судді від 26.02.2020р. провадження у справі відкрито.

24.07.2020 року до канцелярії Суворовського районного суду м.Одеси надійшов відзив на заяву від ГУ ДМС України в Одеській області, відповідно до якого ГУДМС України в Одеській області заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_2 та стверджує про наявність спору про право.

В судовому засіданні представник заявника вказані в заяві обставини та вимогу підтримав та просив її задовольнити. При цьому, зазначив, що в підтвердження факту проживання ОСОБА_2 у 1991 році на території України письмових доказів не має, оскільки трудові відносини вона не оформлювала.

Представник заінтересованої особи - Погожий Д.В. заперечував проти задоволення заяви, з підстав вказаних у відзиві. За змістом відзиву ГУДМС України в Одеській області наголошує на тому, що у заяві наявний спір про право.

Заслухавши учасників справи, дослідивши усі надані докази, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як видно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 07.02.2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт Нижньогірський Нижньогірського району Автономної Республіки Крим, актовий запис №118.

Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 17.09.2019 року №09-21/276, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.02.1989 р.

Згідно з посвідченням про взяття на облік №5803, виданого 11.04.2016 року комунальною установою «Обласний центр обліку бездомних громадян», ОСОБА_2 перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не маж постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 29.08.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

17.09.2020 року на адресу суду надійшов лист-прохання від ОСОБА_5 , яка, вказуючи на те, що є тіткою ОСОБА_2 , повідомляє, що через складну життєву ситуацію, ОСОБА_2 було змушена поїхати з рідного села у 1989 році, а в 1991 році в неї викрали паспорт. Також, зазначила, що заявниця є інвалідом першої групи та одинокою матір`ю.

З аналізу вищезазначених доказів вбачається, що ОСОБА_2 не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження її постійного безперервного проживання на території України станом на 24.08.1991р. та 13.11.1991 рік.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» N°2235-ІІІ від 18.01.2001 р. (у редакції Закону N957-VIII від 28.01.2016) громадянами України є:

1)усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2)особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п.10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006), для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а)заяву про встановлення належності до громадянства України;

б)копію свідоцтва про народження;

в)один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

-довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

-документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

-копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного поживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

-судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

-судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно з нормою ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Частиною 3 ст.293 ЦПК України закріплено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За нормами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами ;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявнику для отримання громадянства України.

Враховуючи усі представлені докази в сукупності та зазначені норми суд прийшов до висновку, що доводи заявника про постійне безперервне проживання на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст.1 Закону України «Про громадянство України» станом на 24.08.1991р. та 13.11.1991 року, не знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, тому вимога не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 76-81,258-259,263,265,268,273, 315-319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання у повнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991р. та 13.11.1991 року залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.10.2020 року.

Суддя: