ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 636/2822/19-ц

провадження № 22ц/818/4091/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 18 лютого 2020 року в складі судді Оболєнської С.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 листопада 2010 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 травня 2013 року шлюб між ними з відповідачем розірвано, однак фактично шлюбні стосунки припинено з березня 2013 року.

Зазначила, що після припинення їх шлюбних відносин з відповідачем дитина проживає разом з нею, спорів щодо місця проживання дочки між ними не було.

Вказала, що з березня 2013 року ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а саме: не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує та не надає допомоги у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток; взагалі не спілкується з дитиною, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти тощо.

Зазначила, що відповідач не цікавиться життям дочки, не телефонував їй та не виявляв бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Дитина його не пам`ятає, оскільки за всі роки жодного разу його не бачила та не питає про нього.

Вказала, що з червня 2015 року вони з дочкою мешкають окремо в орендованій двокімнатній квартирі в м. Харкові, де дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Її батьки допомагають у вихованні дитини.

Зазначила, що дочка знаходиться на обліку в Харківській дитячій міській поліклініці № 13, та нагляд за її здоров`ям здійснює лише вона як мати, натомість батько участі ніколи не приймав. Також вона зверталась до стоматологічної клініки з метою лікування дочки та несла витрати у зв`язку з цим.

Вказала, що дочка відвідувала дошкільний заклад, а з вересня 2017 року навчається у школі, однак відповідач ніколи не брав участі у забезпеченні навчання та виховання дитини, не цікавився сприянням у навчанні, не з`являвся у навчальних закладах.

Зазначила, що у грудні 2018 року відповідач двічі не з`явився на засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області щодо тимчасового виїзду дитини у супроводі матері за кордон з метою подорожування до Німеччини, причини неявки не повідомив.

Вказала, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 5/1 від 24 квітня 2019 року та рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 130 від 08 травня 2019 року вирішено за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно дочки.

Зазначила, що на підставі судового наказу Чугуївського міського суду Харківської області від 12 вересня 2018 року з ОСОБА_3 стягнуто на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 31 серпня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Проте, відповідач перерахував лише 1300,00 грн в грудні 2018 року, жодних інших надходжень у погашення заборгованості за аліментами не надходило.

Вказала, що Чугуївським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідування за фактом вимагання відповідачем з неї грошей за надання їй згоди на виїзд дитини за межі України.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 18 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовлено; попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків покладено на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Чугуївської міської ради Харківської області.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач фактично жодним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання дочки, не піклується про її здоров`я, фізичний та моральний розвиток, матеріальне забезпечення, незважаючи на попередження, викладене у резолютивній частині оскаржуваного рішення суду; що відповідачем не надано доказів того, що він має бажання та наміри брати участь у житті дитини; що орган опіки та піклування не мав можливості вживати заходів щодо контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки він до служби у справах дітей не з`являвся, дзвінки ігнорував; що відповідач має значну заборгованість зі сплати аліментів; що позбавлення відповідача батьківських прав є справедливим заходом відповідальності та стимулюватиме його до зміни поведінки щодо дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав щодо дочки та необхідністю попередження його про зміну ставлення до виховання дитини з метою стимулювання до належного виконання батьківських обов`язків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 05 листопада 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 травня 2013 року (а. с. 10, 12).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Малолітня ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_5 та бабою, ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради Харківської області № 0310-32/2327 від 20 травня 2019 року (а. с. 14).

Фактично малолітня ОСОБА_4 разом з матір`ю мешкає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 09 квітня 2019 року за адресою, де фактично проживає дитина разом з матір`ю, а саме: АДРЕСА_2 , умови проживання дитини добрі, в квартирі зроблений ремонт, в наявності всі комунальні зручності, є необхідні меблі, побутова техніка, квартира складається з двох кімнат, для дитини виділена окрема кімната, облаштована необхідними меблями, є ліжко, стіл для навчання, шафа для зберігання речей, дитина забезпечена харчуванням, одягом та взуттям, відносини в сім`ї теплі, доброзичливі, для виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови (а. с. 15).

ОСОБА_5 працює в компанії «RedUmbrella» з 14 вересня 2018 року на посаді перекладача англійської мови. За місцем роботи характеризується позитивно (а. с. 25).

Як вбачається з службової характеристики Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 10 листопада 2016 року, старший сержант контрактної служби ОСОБА_3 за час проходження служби зарекомендував себе дисциплінованим, грамотним, виконавчим військовослужбовцем (а. с. 105).

З 02 березня 2013 року по 31 серпня 2017 року малолітня ОСОБА_4 відвідувала Чугуївський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 1. З психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_4 від 20 червня 2018 року за № 44/01-16, виданої цим дошкільним закладом вбачається, що вихованням дитини займалася мати, яка приділяла велику увагу вихованню та навчанню дитини, приводила та забирала дівчинку з дитячого садка, цікавилася успіхами дитини, виховувала у дитини соціально-моральні якості, пізнавальну активність, відвідувала всі батьківські збори, дитячі святкові ранки. Батько в закладі не з`являвся взагалі (а. с. 20).

З характеристики та довідки № 11 від 29 січня 2019 року Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 139 Харківської міської ради, де ОСОБА_4 навчається з 01 вересня 2017 року вбачається, що вихованням дитини займається мати, яка приділяє належну увагу навчанню та розвитку дитини, цікавиться її шкільним життям, часто спілкується з класним керівником. Батько дитини за період її навчання в школі батьківські збори не відвідував, з класним керівником не спілкувався, не цікавився навчанням дочки (а. с. 18, 23).

Висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 27 листопада 2018 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 14 грудня 2018 року № 327, підтверджено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_5 для її тимчасового виїзду за межі України; зобов`язано ОСОБА_5 проінформувати службу у справах дітей про повернення малолітньої ОСОБА_4 в Україну протягом місяця з дня в`їзду дитини в Україну та попереджено про відповідальність, передбачену статтею 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Батько дитини ОСОБА_3 на засідання не з`явився, причини відсутності не повідомив (а. с. 21-22).

Як вбачається з довідки-характеристики Комунального закладу охорони здоров`я «Чугуївський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чугуївської міської ради Харківської області від 27 червня 2018 року ОСОБА_4 знаходилася під наглядом сімейного лікаря з часу народження; у лікуванні та оздоровленні дитини брала участь тільки мати, яка регулярно відвідувала сімейного лікаря та виконувала його рекомендації. Батько дитини ніколи не приймав участі в лікування та оздоровленні дитини (а. с. 26).

З повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №13» № 314 від 25 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 спостерігається лікарем-педіатром, з яким її мати уклала Декларацію на медичне обслуговування 07 липня 2018 року. За час спостереження дитина єдиний раз була на прийомі у лікаря-педіатра, її супроводжувала мати (а. с. 24).

З повідомлення стоматологічної клініки Товариство з обмеженою відповідальністю «Діалог-С» від 07 червня 2019 року за № 1/06 вбачається, що в період з січня 2019 року по 03 червня 2019 року ОСОБА_5 зверталась до стоматологічної клініки з метою консультацій та лікування дочки ОСОБА_4 та несла витрати (а. с. 27).

З ОСОБА_3 судовим наказом Чугуївського міського суду Харківської області від 12 вересня 2018 року стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки у розмірі ј частини усіх доходів, та станом на 01 червня 2019 року його заборгованість зі сплати аліментів складала 12 488,96 грн, а станом на 01 березня 2020 року - 22 211,47 грн з урахуванням сплачених у грудні 2018 року аліментів у розмірі 1300,00 грн та у січні 2020 року - 6500,00 грн, що підтверджується розрахунками державного виконавця та наданою відповідачем квитанцією (а. с. 19, 82, 134).

03 липня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено інформацію про кримінальне провадження № 0000871 за заявою адвоката Савченка Д.В. в інтересах ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 189 КК України, що підтверджується витягом з реєстру (а. с. 28).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 5/1 від 24 квітня 2019 року та рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 130 від 08 травня 2019 року вирішено за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини ОСОБА_3 на засідання не з`явився, хоча повідомлявся про нього (а. с. 16, 17).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час розгляду справи пояснили, що не бачили, щоб відповідач приймав участь у вихованні дитини.

З листа служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 26 травня 2020 року № 01-24/239, отриманого вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду вбачається, що ОСОБА_3 до служби у справах дітей жодного разу не звертався, на телефонні дзвінки відповідав не охоче або ігнорував їх, тому прийняти будь-які заходи щодо контролю за ставленням ОСОБА_3 до виховання малолітньої дочки ОСОБА_4 не було можливим (а. с. 136).

Також, вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 31 березня 2020 року, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 10 квітня 2020 року № 86, підтверджено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_5 для її тимчасового виїзду за межі України; зобов`язано ОСОБА_5 проінформувати службу у справах дітей про повернення малолітньої ОСОБА_4 в Україну протягом місяця з дня в`їзду дитини в Україну та попереджено про відповідальність, передбачену статтею 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 137, 138).

Крім того, разом з апеляційною скаргою позивачкою до суду надано копію довідки Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 139 Харківської міської ради від 10 березня 2020 року № 08, з якої вбачається, що батько малолітньої ОСОБА_4 протягом навчання дитини батьківські збори не відвідував, не спілкувався з класним керівником, не цікавився навчанням дочки (а. с. 139).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачкою не доведено.

В суді апеляційної інстанції позивачка наполягала на позбавленні відповідача батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Однак, належних і допустимих доказів винного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

Саме по собі невідвідування ОСОБА_3 навчальних закладів дочки та закладів охорони здоров`я, де вона перебуває під наглядом, не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, враховуючи, що він проживає з дитиною у різних населених пунктах, а також з березня 2016 року є військовослужбовцем.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини також не може свідчити про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочки, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості по аліментам, про яку також нагадала позивачка в суді апеляційної інстанції, сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Однак, це є підставою для попередження ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, що і було застосовано судом першої інстанції.

Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року, справа № 523/20084/14-ц, провадження № 61-4802св18; від 25 жовтня 2018 року, справа № 522/7992/15-ц, провадження № 61-30611св18; від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18; від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц, провадження № 61-2322св19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Необхідність для позивачки отримувати згоду ОСОБА_3 на вчинення тих чи інших дій щодо дитини, зокрема, на виїзд за кордон тощо, також не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім того, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини, і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244 цс 18).

Неявка відповідача на засідання комісії з прав дитини при вирішенні питання щодо підтвердження місця її проживання для тимчасового виїзду за кордон не свідчить про його неналежне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки. До того ж, причин такої неявки органом опіки та піклування не з`ясовано.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що Чугуївським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідування за фактом вимагання відповідачем з неї грошей за надання їй згоди на виїзд дитини за межі України, судова колегія відхиляє, оскільки з наданого позивачкою витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань не вбачається, що ОСОБА_3 оголошено про підозру у вчиненні злочину чи він набув статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні. Вироку суду щодо відповідача матеріали справи також не містять, отже, факт вимагання ним грошей з позивачки за надання згоди на виїзд дитини за кордон не підтверджено належними доказами.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки ОСОБА_3 щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а також, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для застосування до нього такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Судова колегія також вважає обґрунтованою незгоду суду першої інстанції з рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 5/1 від 24 квітня 2019 року та рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 130 від 08 травня 2019 року, якими визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В силу вимог частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси.

Зазначене рішення складено лише на основі пояснень матері дитини та відомостей з навчальних закладів і закладів охорони здоров`я, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання дочки, незважаючи на попередження, викладене у резолютивній частині оскаржуваного рішення суду; що орган опіки та піклування не мав можливості вживати заходів щодо контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки він до служби у справах дітей не з`являвся, дзвінки ігнорував, судова колегія відхиляє, оскільки невиконання відповідачем рішення суду в частині попередження його про необхідність змінити ставлення до виховання дочки є підставою для повторного звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, а не для скасування оскаржуваного рішення суду.

Докази, подані ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою, стосуються періоду вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, тому не можуть бути взяті до уваги як підстави для його скасування. Натомість, вона не позбавлена можливості вдруге звернутися з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи його саме тим, що до нього застосовувалось судом попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, яке він не виконав.

Твердження ОСОБА_1 , що позбавлення відповідача батьківських прав є справедливим заходом відповідальності та стимулюватиме його до зміни поведінки щодо дитини, є безпідставними, оскільки нею не обґрунтовано, яким саме чином застосування такого крайнього заходу стимулюватиме відповідача змінити ставлення до виховання дитини, а також позитивний вплив такого заходу на права та інтереси дитини, які мають бути враховані судом у першу чергу.

Аналізуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Виходячи з викладеного, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 18 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.