ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7948/20 Справа № 199/5722/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 січня 2000 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 24 січня 2000 року №4/159-2000, квартира АДРЕСА_1 ) належить на праві спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по ј частині кожному.

16 травня 2003 року позивач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 .

Незважаючи на те, що позивачі є власниками та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 не дає їм можливості користуватися квартирою, вселитися та проживати в ній за своїм зареєстрованим місцем проживання, а також не надає позивачам ключі від вхідних дверей до квартири та тамбуру.

Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та вселити їх у квартиру АДРЕСА_1 , а також зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди у користуванні цією квартирою та проживанні в ній, надати їм ключі від вхідних дверей квартири та дверей тамбуру (а.с.2-4).

Відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,9 кв.м; виділити в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 16,7 кв.м; у спільному користуванні залишити коридор площею 7,1 кв.м, санвузол площею 1,1 кв.м, ванну кімнату площею 2,1 кв. м, кухню площею 8 кв.м; комору площею 0,2 кв.м, комору площею 0,5 кв.м. (а.с.100-102).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності задоволено. Усунуто позивачам перешкоди у здійсненні права власності своїм майном квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей квартири та дверей тамбуру. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що при ухваленні рішення судом не взято до уваги, що позивачі за первісним позовом - донька та онук ОСОБА_1 чинять їй перешкоди у користуванні власністю, не приймають участі в утриманні квартири, порушують правила співжиття, тому необхідно визначити порядок користування спірним житловим приміщенням.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по ј частині кожному, що підтвержується свідоцтвом про право власності на житло виданого 24 січня 2000 року виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 24 січня 2000 року №4/159-2000 (а.с.15).

16 травня 2003 року позивач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які отримали спадщину в рівних частках кожна по 1/8 частці квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.62-63,64,65) .

Тобто квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 3/8 частці кожній та ОСОБА_2 - ј частина.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі за основним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що вони і відповідач є співвласниками спірної квартири, однак ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у користуванні своєю власністю.

Звертаючись з зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що визначений нею порядок користування спірною квартирою буде відповідати інтересам співвласників та не порушить права сторін у справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірним житлом. Зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки вимога ОСОБА_1 про виділення їй в користування житлової кімнати площею 11,9 кв.м, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - житлової кімнати площею 16,7 кв.м, не відповідає вимогам норм чинного законодавства, жодна з кімнат не відповідає за розміром частці, що належить на праві власності кожній із сторін та порушує рівність часток у праві власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Матеріалами справи встановлено, що згідно правоустановлюючих документів розмір часток співвласників квартири АДРЕСА_1 такий: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 3/8 частці кожній, ОСОБА_2 - ј частина.

Згідно з технічною документацією квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, житлова площа якої складає 28,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната 16,7 кв.м., 2-а кімната 11,9 кв.м., кухня - 8,0 кв.м., туалет - 1,1 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м., коридор - 7,1 кв.м., вбудована шафа - 1,3 кв.м., лоджія 7,7 кв.м. Загальна площа квартири 55,9 кв.м. (а.с.16)

Матеріалами справи підтверджено факт створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні своїм майном спірною квартирою. Зокрема, це підтвердили свідки, допитані у суді першої інстанції, а також ці факти зафіксовані у висновках правоохоронних органів. (а.с.18)

Наведені вище підстави свідчать про законність та обгрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та усунення їм перешкод у користуванні спірною квартирою з огляду на положення ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, якими передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то апеляційний суд виходить з наступного.

При зверненні з зустрічним позовом позивач ОСОБА_1 пропонувала виділити їй в користування житлову кімнату площею 11,9 кв.м, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 16,7 кв.м.

При цьому ОСОБА_1 зазначила про те, що обрана нею кімната є меншою за площею, ніж та, яку просить залишити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що не порушує прав відповідачів за зустрічним позовом, у житловій кімнаті площею 11,9 кв.м знаходяться речі апелянта.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та визначення порядку користування спірною квартирою зазначеним нею способом, оскільки відсутня така технічна можливість з огляду на характеристики квартири та те, що співмешкання різнополих відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 в одній кімнаті буде суперечити їх інтересам.

Посилання апелянта на те, що запропонований нею порядок користування спільним майном не порушить права відповідачів та буде відповідати їхнім часткам у праві спільної часткової власності є помилковим з вищенаведених підстав.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Судом першої інстанції при вирішенні спору не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко