ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2020 року

м. Харків

справа № 643/6261/19

провадження № 22-ц/818/3882/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року в складі судді Мельникової І.Д.,

у с т а н о в и в :

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат за сплату комунальних послуг в порядку зворотної вимоги.

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 липня 2006 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Згідно з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) № 9, № 8 від 11 липня 2017 року було змінено прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Лічильники тепла та газу у квартирі не встановлено. Комунальними службами здійснюється нарахування оплати комунальних послуг виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Вказують, що платежі за комунальні послуги були сплачені : за період з травня 2016 року по червень 2017 року включно - ОСОБА_2 на загальну суму 18 248,38 грн, за період з серпня 2017 року по квітень 2019 року включно - ОСОБА_1 на суму 22 783,10 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд стягнути з відповідача 1/3 частину за сплату комунальних послуг в порядку регресу: на користь ОСОБА_1 - 7 594,37 грн., на користь ОСОБА_2 - 6 082,79 грн та судові витрати.

14 червня 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що він сплачує комунальні послуги та інші обов`язкові платежі по квартирі, що підтверджується копіями платіжних квитанцій. Позивачі в позові не вказали кому і на підставі яких правовстановлюючих документів належить квартира. Крім того не вказано хто повинен нести тягар утримання спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_7 . Позовна заява не містить договору на постачання житлово - комунальних послуг. Не надано доказів на підтвердження факту сплати позивачами за нього комунальних послуг.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за сплату комунальних послуг у порядку зворотньої вимоги в розмірі 7 594,37 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати за сплату комунальних послуг у порядку зворотньої вимоги в розмірі 6 082,79 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн, кожному.

Рішення суду першої інстанції мотивовано ти що відповідач, як співвласник квартири, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Оскільки позивачі сплатили вартість наданих комунальних послуг, то вказані суми підлягають стягненню із відповідача на користь позивачів в порядку регресу.

24 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він сплачував за комунальні послуги і обов`язкові платежі по квартирі, що підтверджується копіями платіжних квитанцій, а коли особисто не міг сплачувати, то передавав гроші ОСОБА_2 про що свідчить написані нею розписки. Крім того судом першої інстанції не взято до уваги, кому і на підставі яких правовстановлюючих документів належить квартира, за який період і які платежі здійснено позивачами за тепло, електроенергію, воду, каналізацію, квартирну плату та інше. Також судом не було встановлено кому яка частка належить, хто якою часткою користується, хто в якій кімнаті проживає, та хто повинен нести тягар утримання спадкового майна яке залишилось після смерті ОСОБА_7 . Судом не було встановлено і матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_2 за комунальні послуги.

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 25 липня 2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видане свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , відповідно до якого вказаним особам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

Згідно з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) № 9, № 8 від 11 липня 2017 року було змінено прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на ОСОБА_1 (а. с. 10-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 21 березня 2007 року (а. с. 25).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а. с. 14).

Пред`являючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що ОСОБА_3 є одним із співвласників даної квартири і на нього також покладено обов`язок по утриманню належного йому майна.

Відповідно до частини першої статті 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

ОСОБА_3 є власником частини квартири АДРЕСА_1 . За період з травня 2016 року по червень 2017 року ОСОБА_2 сплатила грошові кошти за комунальні послуги у сумі 18 248,38 грн, за період з серпня 2017 року по квітень 2019 року ОСОБА_1 сплатив грошові кошти за комунальні послуги у розмірі 22 783,10 грн, що підтверджується квитанціями по оплаті житлово-комунальних послуг (а. с. 26- 129), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача на користь позивачів витрат по сплаті комунальних платежів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 сплачує за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі по квартирі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Згідно з квитанціями, які залучені до матеріалів справи, платником вказана ОСОБА_2 . Інші докази на підтвердження факту сплати комунальних послуг відповідачем матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, судом не взято до уваги, кому які частки належать, хто в яких частинах користується майном та інше, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Отже, щоб встановити порядок користування квартирою співвласники мають право укласти договір, в якому виділити у користування окремі кімнати та розподілити між собою права та обов`язки. У випадку, коли співвласники не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, існує можливість звернутися з відповідним позовом до суду.

Оскільки між сторонами ні у добровільному порядку на підставі укладеного договору, ні у судовому порядку не визначений порядок користування належної їм квартири, тому відсутні підстави для розподілу оплати за надані житлово-комунальні послуги відповідно до фактично займаної сторонами площі квартири.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що судом не було встановлено кому саме належить квартира, спростовуються матеріалами справи, до яких долучено свідоцтво права власності на житло № НОМЕР_1 від 25 липня 2006 року, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом не було встановлено коло спадкоємців на квартиру, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.В. Маміна

О.М. Хорошевський