Номер провадження: 22-ц/813/1349/20
Номер справи місцевого суду: 523/9598/17
Головуючий у першій інстанції Крутова О.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката АТ «Таскомбанк» - Боднар М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

05 липня 2017 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30 листопада 2015 року між ПАТ «ВіЕс Банк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KF028207 на загальну суму 400 000 гривень, з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 листопада 2020 року.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між банком і ОСОБА_3 як поручителем, було укладено договір поруки №KF028207/s-1 від 30 листопада 2015 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань за кредитним договором, із солідарною відповідальністю поручителя.

Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти.

Однак, відповідачами дані зобов`язання не виконуються в повному обсязі, у зв`язку із чим станом на 13 червня 2017 року в них перед позивачем виникла заборгованість, яка складає непогашений кредит, несплачені відсотки, несплачену пеню в розмірі 340 323 гривні.

На підставі зазначеного банк звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд стягнути заборгованість у солідарному порядку із позичальника і поручителя.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 21 червня 2018 року заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року залучено АТ «Таскомбанк» до участі в справі в якості правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк».

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідачу ОСОБА_3 судові повістки неодноразово надсилались на адресу, що наявна у матеріалах справи, та яка відповідно до відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, є адресою її реєстрації, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Від адвоката відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із його зайнятістю у виборчому процесі, однак судова колегія вважає дані обставини не поважними.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 , 30 листопада 2015 року укладено кредитний договір №KF028207, на підставі якого позивач передав кредит відповідачу ОСОБА_2 в розмірі 400 000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом за період з 30.11.2015р. по 29.11.2018р. у розмірі 23% річних, відсотки за період з 30.11.2018р. до повного погашення кредиту у розмірі 5,25 річних + ЗМ UIRD, строком на 60 місяців з кінцевим терміном погашення не пізніше 29.11.2020р..

Згідно договору поруки №KF028207/s-1 від 30 листопада 2015 року, ОСОБА_5 є поручителем перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 13 червня 2017 року у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість, яка складає непогашений кредит, несплачені відсотки, несплачену пеню в розмірі 340 323 гривні.

У добровільному порядку позичальник та поручитель не виконують взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що й стало причиною для звернення до суду з даним позовом.

Відповідачі про існуючу заборгованість повідомлялися належним чином, що вбачається з вимоги про досудове врегулювання спору /т. 1 а. с. 26, 27/.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів у матеріалах справи щодо отримання ОСОБА_2 кредитних коштів спростовуються Меморіальним ордером №7441 від 01.12.2015р., який підтверджує видачу банком ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 400 000 гривень, а також випискою по особовим рахункам відповідача, з якої вбачається, що ОСОБА_2 здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором №KF028207 від 30.11.2015р..

Щодо доводів апеляційної скарги відносно неналежного сповіщення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, судова колегія зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Довідки № від 17.06.2015р. про взяття на облік особи, яка переміщується із тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 перемістився з тимчасово окупованої території за адресою: АДРЕСА_1 , визначено, що за цією адресою з особою може здійснюватись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції /т. 1 а.с. 30/.

Відповідачу ОСОБА_2 завчасно надсилались повістки на судові засідання за вказаною адресою. Однак, усі конверти повернуті до суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Крім того, судом першої інстанції робились оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до судового засідання.

Згідно із ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, відповідно до по п. 15.1.5 Кредитного договору №KF028207 від 31.11.2015р. чітко визначено обов`язок письмово повідомити банк про зміну прізвища, імені, по батькові позичальника, місця проживання або місця реєстрації, номерів телефонів, місця роботи, сімейного стану, паспортних даний у триденний строк з моменту настання таких змін та надати копії документів, що регламентують вказані зміни.

Однак вказаних вимог відповідачем ОСОБА_2 виконано не було.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неналежного сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи судової колегією відхиляються.

Крім того, слід зазначить, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання.

Такий висновок викладений у Постанові Великої палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15, яка у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись судами при вирішенні спорів.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на цивільну справу №504/656/18 за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка розглядається Комінтернівським районним судом Одеської області не свідчить про подвійне стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кредитний договір як на день ухвалення оскаржуваного судового рішення, так і на даний час не визнаний недійсним, є чиним та підлягає виконанню.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 30 жовтня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік