Дата документу 03.11.2020 Справа № 242/718/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2930/20 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Є.У.№ 242/718/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»,ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 25.06.2008 сторони уклали кредитний договір № 2233/5/60, за умовами якого відповідачеві було надано кредит на суму 33 000 доларів США з виплатою 14,3% річних зі строком повернення до 24.06. 2038. З січня 2015 позичальник припинив вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 26.12.2018 має заборгованість на суму 18 343,23 долари США, із яких: нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.01.2015 по 30.04.2015 на суму 823,73 доларів США; заборгованість за кредитом 17519,50 доларів США. Посилаючись на вказані обставини, Банк просив про задоволення позову з підстав, передбачених ч.2 ст.1050 ЦК України.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №2233/5/60 від 25.06.2008 в сумі 16 421, 86 доларів США, в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір в сумі 6756,36 грн..

Судове рішення мотивовано тим, що заборгованість, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, підлягає стягненню з відповідача на підставі статей 526, 1049, 1050 ч.2, 1054 ЦК України в межах строків позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності за щомісячними платежами з 10.01.2015 року по 06.02.2016, оскільки кредитним договором був встановлений графік періодичних платежів і кінцевий строк повернення кредиту до 2038 року, що унеможливлює встановити початок перебігу строків позовної давності. Просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити нове, яким стягнути заборгованість за щомісячними платежами з 10.01.2015 по 06.02.2016.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що Банком не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання ним кредитних коштів. Ухвала суду про надання відповідних доказів Банком не виконана. Вважає, що Банком пропущений строк позовної давності за всіма вимогами, оскільки з січня 2015 позичальник припинив вносити щомісячні платежі, а Банк з квітні 2015 припинив нарахування відсотків на залишок заборгованості, що, на думку відповідача, свідчить про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку. Судом неправильно визначений розмір судового збору, який відповідач повинен компенсувати Банку. Вважає, що до нього як до фізичної особи не повинні застосовуватися ставки, визначені для юридичних осіб при пред`явленні позову.

В засідання апеляційного суду представник Банку не з`явився, про час і місце розгляду справи його уповноважений представник адвокат Легезін О.Г. повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повісти 15.10.2020. Суд визнав причини неявки представника позивача неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу останнього і заперечував проти задоволення апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 25 червня 2008 року між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2233/5/60, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені договором. Умовами кредитного договору передбачені наступні умови кредитування: сума кредиту 33 000,00 доларів США (п. 1.1 Кредитного договору); процентна ставка за користування кредитом 14,3% річних (п. 1.1 Кредитного договору); процентна ставка, що нараховується на залишок простроченої заборгованості процентна ставка, визначена у п. 1.1 Кредитного договору, збільшена на 1%, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.1.10 Кредитного договору); строк повернення кредитних коштів до 24 червня 2038 року (п. 1.1 Кредитного договору). Банк свої договірні зобов`язання виконав, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач, починаючи з січня 2015 року не сплачує проценти за користування кредитними коштами, та не повертає кредитні кошти згідно графіку, передбаченого кредитним договором.

Згідно наданої банком виписки та розрахунку заборгованості, станом на 26 грудня 2018 року відповідачем не сплачено: проценти за користування кредитом за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року 823,73 доларів США; заборгованість за кредитом 17519,50 доларів США (а.с.6-13).

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 26 грудня 2018 року становить 18343,23 доларів США.

Розмір заборгованості підтверджується витягом із особового рахунку позичальника, в якому відображені всі банківські операції за кредитом. Надані банком розрахунки заборгованості відповідачем не спростовані.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність позовних вимог, у тому числі і щодо отримання ним кредитних коштів, є неспроможними, оскільки розрахунок заборгованості та витяг із особового рахунку позичальника є належними і допустимими доказами виконання банком зобов`язання з надання кредиту позичальнику.

Невиконання Банком ухвали суду про витребування кредитної справи не є підставою для висновку про недоведеність позовних вимог. За обставинами справи кредитний договір укладався в м. Макіївка, Донецької області, розташованому на непідконтрольній території, що фактично унеможливлює надання оригіналу кредитної справи у паперовому вигляді.

Пунктом 5.8 кредитного договору встановлена домовленість між сторонами про строк позовної давності у 3 роки.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. ст. 266, 267 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З виписки по рахунку, наданому позивачем слідує, що останні операції по кредиту, а саме: погашення кредиту та відсотків по кредиту проводилось 09.01.2015 (а.с.10 зворот).

Відповідно до п.3.3.3 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, в розмірі не менше 1/360 від суми отриманого кредиту, що становить 91,67 доларів США 47 центів, а останній платіж сплачується в сумі 91,47 долар США 47 центів не пізніше 24.06.2038.

Отже, за період з 10.01.2015 по 06.02.2016 відповідач повинен був заплатити 1097,64 дол. США (91,47*12), саме на цю суму суд першої інстанції зменшив стягнення, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду за період з 10.01.2015 по 06.02.2016.

Відповідно до п. 7.4 цього договору строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 24.06.2039. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишились невиконаними з будь-яких причин.

Сторонами був визначений та погоджений строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З розрахунку заборгованості слідує, що позивачем нараховані несплачені проценти за користування кредитом за період з 01.01.2015 по 30.04.2015 в сумі 823,73 долари США.

Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду за стягненням процентів, нарахованих за період з 10.01.2015 по 30.04.2015, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовив у позові про стягнення цієї заборгованості за пропуском строку позовної давності.

За вказаних обставин доводи Банку про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у стягненні заборгованості за платежами, строк виконання яких настав до лютого 2016 року, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і суперечать умовам кредитного договору, яким встановлено графік погашення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів у визначеному договором розмірі.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Банк в односторонньому порядку розірвав договір у квітні 2015 року, є неспроможними, оскільки ґрунтуються на припущеннях. Припинення нарахування Банком відсотків на поточну заборгованість не свідчить про розірвання договору в односторонньому порядку.

Доводи ОСОБА_1 про неправильний розподіл судових витрат є також неспроможними.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Банку задоволено частково, суд першої інстанції обґрунтовано у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України стягнув з відповідача на користь Банку сплачений останнім судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог.

При пред`явленні позову ю та сплатив судовий збір, відповідно до ставок, встановлених ЗУ «Про судовий збір», то і витрати банку, пов`язані із розглядом даної справи, повинні бути компенсовані виходячи з того, скільки саме банк був вимушений заплатити судового збору при звернені до суду.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно неправильно визначеної суми судового збору, яка підлягає стягненню з нього - є безпідставними.

Докази та обставини, на які посилаються сторони в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська