Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4146/20 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/4146/20 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із названим позовом та просило стягнути із відповідачів на свою користь заборгованість по кредитному договору № б/н від 06.06.2008 у розмірі 7165, 90 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 06.06.2008 ОСОБА_4 подала заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та отримала кредит у розмірі 2200 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла. Станом на дату смерті розмір її заборгованості становив 7165, 90 грн.

На виконання вимог ст. 1281 ЦК України банком 29.11.2018 направлено претензію кредитора до Житомирської державної нотаріальної контори, 28.12.2018 позивачем отримано відповідь, що спадкоємці після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, а спадкова справа заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Банк зазначив, що 30.09.2019 було направлено лист-претензію ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 щодо погашення кредитної заборгованості, проте жодних дій останні не вчинили. Виходячи із наведеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредитор може пред`явити вимоги як безпосередньо до спадкоємців так і через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у встановлений ст. 1281 ЦК України строк приймає претензії від кредиторів. Наголошує, що заявлення кредитором своїх вимог не безпосередньо до спадкоємця, а через нотаріуса не суперечить приписам ч.2 ст. 1281 ЦК України. Посилається на те, що Банком дотримані положення зазначених вище норм та претензія кредитора направлена в нотаріальну контору незалежно від факту прийняття спадщини. Наголошує, що відповідачі отримали майно у спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а відсутність свідоцтва про спадщину не позбавляє спадкоємців права на спадщину. Вимоги кредитора спадкодавця обмежені вартістю успадкованого майна, а судом першої інстанції не встановлено яке саме майно залишилося після смерті позичальника і його вартість.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 06.06.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 2200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору шляхом підписання анкети-заяви (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , від 26.06.2018 року, позичальник ОСОБА_4 померла (а.с. 58).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором №б/н від 06.06.2008, наданої позивачем, станом на дату смерті ОСОБА_4 заборгованість становить 7165, 90 грн. грн. (а.с. 17).

29.11.2018 АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Житомирської державної нотаріальної контори з претензією кредитора після померлої ОСОБА_4 (а.с. 64)

На вказану претензію Житомирська державна нотаріальна контора Житомирської області надала відповідь-повідомлення № 3065/01-16 03.12.2018, із якої вбачається, що Житомирською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №375/2018, а зміст претензії кредитора буде доведено до відома спадкоємців (а.с. 65).

Даних про спадкоємців та будь-яке спадкове майно у відповіді не міститься.

30.09.2019 АТ КБ «ПриватБанк» направило листи-претензії на суму кредитної заборгованості у розмірі 7165,90 грн ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 66-69).

Оскільки станом на квітень 2020 року відповідачі борг по кредиту не сплатили, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду за захистом свого права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що відповідачі у справі прийняли спадщину боржника та отримали майно у спадщину після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з чим вимоги банку до відповідачів є безпідставними.

Колегія суддів погоджується із висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Згідно ст.1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2018, тобто протягом одного року з дня настання строку вимоги, Банк надіслав Житомирській державній нотаріальній конторі претензію кредитора до спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , які прийняли спадщину.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

В оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18).

У даній справі позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності, обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_4 .

Так, звертаючись до суду із позовом Банк зазначив, що на час відкриття спадщини спадкоємцями, які проживали разом із спадкодавцем є відповідачі, на підтвердження чого надав копії паспортів останніх та позичальника, де адресою реєстрації зазначено АДРЕСА_1 (а.с.54-57).

Поряд з цим, за наданою Банком до суду фотокопією паспорта ОСОБА_1 , останній перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира 14.09.2010, що свідчить про те, що ОСОБА_1 взагалі не є спадкоємцем, а відтак і відповідачем по справі (а.с. 54 зворот, 120).

Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що інші відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцями померлої позичальниці.

Факт їх реєстрації місця проживання за адресою реєстрації спадкодавця АДРЕСА_1 не є безумовним доказом того, що відповідачі проживали разом із позичальником ОСОБА_4 на день смерті останньої та є особами, які відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.

До того ж із матеріалів справи прослідковується, що за вказаною адресою зареєстровані та проживають ще й інші особи.

Отже, позивач не довів, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у родинних відносинах та проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що є підставою прийняття спадщини за правилами частини 3 статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки з наданих позивачем документів неможливо беззаперечно встановити вказані обставини.

У матеріалах справи також відсутні докази, що вимога АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора була отримана відповідачами та залишилася без відповідного реагування.

Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем кола спадкоємців, факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , у межах вартості якого спадкоємці останньої несуть відповідальність перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про прийняття спадщини спадкоємцями та вартість майна, прийнятого спадкоємцями у зв`язку із відсутністю заяви про відмову від спадщини, відхиляються судом апеляційної інстанції з наведених вище мотивів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тоді як позивачем не надано належних доказів, на підставі яких суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому відхиляються судом апеляційної інстанції, так як апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна правова оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 05.11.2020.

Головуючий Судді