ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3039/20 Номер провадження 22-ц/814/1935/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року у складі судді Яковенко Н.Л.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

В квітні 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із вказаним позовом, в якому посилаючись на факт прострочення боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 21.10.2010 та наявність заборгованості, яка виникла станом на 17.03.2020 у сумі 30525,22 грн і складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 18167,05 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 5760,54 грн, заборгованості за пенею - 4667,86 грн, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1429,77 грн - штраф (процентна складова), просив про стягнення даної суми заборгованості з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 21 жовтня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді кредитного ліміту, який було збільшено до 9000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, проте, своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2020 року цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд до Київського районного суду м. Полтави.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2010 у розмірі 18167,05 грн, що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1250,90 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині незадоволених позовних вимог, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновки суду про те, що у заяві, підписаній сторонами відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначеного розміру є помилковими.

Вказує, що відповідач особистим підписом засвідчив, що погодився із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Крім того, відсутність підпису боржника на відповідних Умовах та правилах не свідчить про не укладення договору шляхом погодження та приєднання його до таких умов. Укладення між сторонами договору відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання.

Відповідач користувався кредитними коштами та вносив платежі на часткове погашення заборгованості до 29.03.2020, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних котів та сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до положень Умов та правил.

За відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів, які б стосувалися предмету доказування, суд першої інстанції поклав на позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який всупереч нормам матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд у відповідності до статті 6 Конвенції.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 21 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій засвідчив, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Сама анкета-заява не містить вказівки стосовно якого банківського продукту сторони дійшли згоди та з якими Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку відповідач погодився та приєднався до них.

Як вбачається із наданої позивачем довідки (а.с. 22), ОСОБА_1 було видано банком платіжні картки № НОМЕР_1 , яка відкрита 18.03.2013 із терміном дії до 30 вересня 2016 року, № НОМЕР_2 , яка відкрита 12.11.2014 із терміном дії до 31 серпня 2017 року та № НОМЕР_3 , яка відкрита 29.08.2017 із терміном дії до 31 липня 2021 року.

Встановивши, що відповідачем отримано грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, які в повному розмірі ним не повернуті, суд першої інстанції дійшов висновку, що права АТ КБ «ПриватБанк» підлягають захисту в частині зобов`язання боржника повернути суму одержаних кредитних коштів - 18167,05 грн і в цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

В іншій частині позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору сторін не визначено розмір процентів та неустойки (штрафу, пені), тому такі вимоги є безпідставними, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі, кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1155 ЦК України).

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі (частина друга статті 1056-1 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача 4667,86 грн нарахованої пені та 500 грн штрафу (фіксована частина) і 1429,77 грн штрафу (процентна складова), суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у заяві позичальника від 21.10.2010, яка підписана сторонами, відсутні умови, які встановлюють відповідальність боржника за порушення зобов`язання та визначають розмір неустойки (штрафу, пені), а Умови та правила надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що є в матеріалах справи, не є складовою договірних правовідносин сторін.

При цьому судом першої інстанції дано належну правову оцінку вказаним документам, які надані позивачем, і доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови та правила і тарифи банку й укладаючи договір, інша сторона була ознайомлена з ними, розуміла їх та погодилась, приєднавшись до відповідного договору.

Вказані обставини є предметом доказування по справі та підлягають встановленню судом при ухваленні судового рішення на підставі належних та допустимих доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Натомість, з матеріалів справи не вбачається та суду не доведено, що підписавши анкету-заяву від 21.10.2010 відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений саме з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, розумів їх та погодився, приєднавшись до відповідних умов кредитного договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 24) містить посилання на обставини, що виникли після укладення договору з відповідачем, тому підстав вважати його складовою такого договору по справі не має.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю правовою природою проценти від простроченої суми за частиною другою статті 625 ЦК України є формою цивільно-правової відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, яка виникає у разі прострочення боржника та не є складовою самого зобов`язання.

Проте, як вбачається зі змісту позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», позивач просить стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 30525,22 грн, яка включає в себе й заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 - 5760,54 грн.

Оскільки обов`язок сплатити кредиторові суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми або інший розмір процентів, встановлений договором або законом, виникає у боржника, якщо він не приступив до виконання грошового зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України), право кредитора на одержання компенсації на підставі частини другої статті 625 ЦК України виникає після спливу такого строку виконання.

По справі не встановлено та суду не доведено погодженого сторонами договору розміру обов`язкового щомісячного платежу, а обов`язок позичальника повернути всю суму одержаного кредиту збігається зі строком дії платіжної картки, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційним судом не вбачається.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна