за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини
за касаційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року у складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Бурлака І. В., Пилипчук Н. П.,
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року позов задоволено. Визнано поважною причину пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено додатковий строк ОСОБА_1 тривалістю один місяць для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що після смерті ОСОБА_2 позивач є спадкоємцем за законом, інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору не звертались, позивач вчасно не звернулася до нотаріальної контори для подачі заяви про прийняття спадщини, у зв`язку із тим, що не знала про неприйняття спадщини спадкоємцем першої черги, а територіальна громада не зверталася до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, а тому пропущений строк для прийняття спадщини позивачем суд визнає поважним. Суд вважає достатнім строк терміном один місяць для подання ОСОБА_1 заяви до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2019 року Харківська міська рада подала касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо підстав вважати ОСОБА_3 такою, що прийняла спадщину на підставі постійного проживання разом із ОСОБА_2 на час смерті, то ОСОБА_3 повинна була звернутися до нотаріальної контори у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, тобто до 16 січня 2017 року. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачу було достовірно відомо про смерть ОСОБА_3 взимку 2017 року, проте ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини лише 16 січня 2018 року, тобто через рік з моменту фактичного неприйняття спадщини ОСОБА_3 . Неможливо й вважати поважною причиною тривалий процес встановлення Дергачівським районним судом міста Харкова факту родинних відносин між фізичними особами у цивільній справі № 619/924/18. Визначений судом додатковий строк для подання ОСОБА_1 заяви до нотаріуса без доведеності дійсно поважних причин такого пропущеного строку суттєво впливає на майнові права Харківської міської ради, зокрема щодо можливості визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачі її до комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

30 вересня 2020 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 2 466 (дві тисячі чотириста шістдесят шість) гривень 80 копійок.

Колегія суддів зазначила, що, звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 поважними причинами пропуску строку указала на відсутність інформації про неприйняття спадщини спадкоємцями першої черги, а саме - ОСОБА_3 після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведені причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позивач свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняла дії з прийняття спадщини протягом строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України. Доводи позивача про те, що вона не приймала спадщину, розраховуючи на те, що її двоюрідна сестра прийняла спадщину, як спадкоємець першої черги, є припущенням та не є об`єктивною обставиною, яка відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України може бути підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після померлої тітки, вважаючи, що об`єктивними поважними причинами пропуску позивачем цього строку є відсутність інформації про неприйняття спадщини спадкоємцем першої черги, а саме - ОСОБА_3 після смерті її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак такі висновки є помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм статей 1270, 1272 ЦК України.

З такими висновками колегії суддів Верховного Суду не погоджуюсь та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12). Отже, місцевий суд, з яким погодився касаційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що незнання про смерть спадкодавця є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а відтак є підстави для визначення додаткового строку для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини. Разом з тим слід погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про те, що причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

На правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, послалася колегія суддів при ухваленні постанови від 30 вересня 2020 року та відмові у задоволенні позову.

Разом з тим, у спірних правовідносинах позивач не обґрунтовував підстави для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини необізнаністю щодо смерті спадкодавця, як встановлено у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17. Позивач була обізнана про смерть спадкодавця, проте не входила до спадкоємців першої черги, у зв`язку з чим не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, постанову Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 ухвалено за відмінних від цієї справи фактичних обставин, що не свідчить про наявність аналогічної справи Верховного Суду України із практикою застосування статті 1272 ЦК України.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 760/583/14-ц (провадження № 61-27917св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 161/9998/17 (провадження № 61-16510св18), від 03 липня 2019 року у справі № 320/2866/17 (провадження № 61-12788св18), від 27 травня 2020 року у справі № 336/11727/17 (провадження № 61-14870св18), від 03 червня 2020 року у справі № 442/1652/18 (провадження № 61-4851св19), стосуються спорів за участю спадкоємців однієї черги, тобто судові рішення у вказаних справах ухвалені Верховним Судом за відмінних від цієї справи фактичних обставин, що також не свідчить про наявність аналогічних справ Верховного Суду із практикою застосування статті 1272 ЦК України.

Вирішуючи цей спір, суди встановили, що у позивача були об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини після смерті тітки, оскільки єдиним спадкоємцем першої черги за законом після ОСОБА_2 була її дочка ОСОБА_3 , позивач є спадкоємцем другої черги в порядку спадкування за правом представлення як племінниця ОСОБА_2 , їй було достовірно відомо, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є її дочка ОСОБА_3 . Про смерть ОСОБА_3 , дочки спадкодавця, позивач дізналася взимку 2017 року. 16 січня 2018 року вона звернулась до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру, однак листом від 16 січня 2018 року № 107/01-16 отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадщина не була прийнята дочкою ОСОБА_2 . Їй стало відомо про неприйняття спадщини дочкою померлої та виникнення у неї права на спадкове майно саме 16 січня 2018 року після отримання нотаріальної відмови. На підставі встановлених обставин суди дійшли висновку про задоволення позову.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду не вправі встановлювати обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій, і досліджувати докази, подані на підтвердження цих обставин.

Висновки колегії суддів щодо скасування судових рішень та відмови у задоволенні позову з тих підстав, що позивач свідомо за відсутності будь-яких перешкод не вчиняла дії з прийняття спадщини протягом строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, свідчать про переоцінку касаційним судом встановлених судами попередніх інстанцій обставин та порушення принципу res judicata, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод в контексті права на справедливий суд.

Суддя С. П. Штелик