КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8659/2020 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Рубан С.М.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщені Київського апеляційного суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення суми надмірно сплачених коштів, -

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення суми надмірно сплачених коштів, задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 надмірно сплачені кошти у сумі 6 668, 77 грн. та судовий збір - 768, 40 грн.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Також просить стягнути з позивача на користь АТ КБ "ПриватБанк" судові витрати.

Позивач не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2008 року між позивачем та банком укладений кредитний договір, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за яким, 25 липня 2013 року сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток. Згідно з умовами Генеральної угоди заборгованість позичальника перед банком становила 7 424, 02 грн.

Стороною відповідача у відзиві вказано, що відповідно до пункту 2.10 Генеральної угоди, позичальник доручив банку без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти у день надання кредиту у сумі 500, 00 грн на будь-який відкритий у банку рахунок. Дата остаточного погашення заборгованості по договору - 31 січня 2014 року. За пунктом 2.1 Генеральної угоди, позичальник зобов`язалася щомісячно сплачувати 1 237, 34 грн.

У зв`язку із невиконанням своїх грошових зобов`язань, у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 13 010, 32 грн, яка складається з 6 124, 04 грн - заборгованість за кредитом, 01, 76 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 654, 24 грн - заборгованість за пенею та комісією, 2 230, 28 грн - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, про стягнення якої банк звернувся до Валківського районного суду Харківської області.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року у справі № 615/805/16-ц постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 суму заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 липня 2013 року у сумі 13 010, 32 грн і також судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн (а. с. 12-13).

20 жовтня 2016 року видано виконавчий лист для примусового виконання рішення суду від 04 серпня 2016 року, що набрало законної сили 22 серпня 2016 року, згідно з яким державним виконавцем Валківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Парталою І. В. відкрито виконавче провадження № 53838052 (а. с. 14, 15).

Постановою від 18 серпня 2017 року державного виконавця постановлено проводити утримання з пенсії позивача у розмірі 20 %, з яких 5 % - на погашення суми витрат та виконавчого збору у розмірі 1 607, 55 грн, а 15 % - на погашення суми боргу у розмірі 14 388, 32 грн, після повного утримання суми витрат та виконавчого збору у розмірі 1 607, 55 грн, стягнення боргу у розмірі 14 388, 32 грн, проводити у розмірі 20 % (а. с. 17).

13 травня 2019 року банком видно довідку позивачеві про те, що позичальник не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 11).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому району Головного територіального управління юстиції у Харківській області Абрамова Р. М. від 14 травня 2019 року, закінчено виконавче провадження з примусового виконання № 53838052 за виконавчим листом № 615/805/16-ц, виданим 20 жовтня 2016 року Валківським районним судом Харківської області, у зв`язку з виконанням у повному розмірі, відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» від 13 травня 2019 року (а. с. 16).

Вказані обставини справи сторонами в суді першої інстанції не заперечувалися.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що жодних переплат за спірним кредитним договором не було, при повному погашенні кредитного договору банк видав позивачу довідку про відсутність заборгованості, а тому, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув із банку 6 668, 77 грн. та суму судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд першої інстанції правильно вважав, що виходячи з наведених відомостей, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, слід прийти до висновку, що позивачем було сплачено всі суми, які були нараховані як борг, штрафи та відсотки за кредитним договором від 25 липня 2013 року.

Сума заборгованості, яку позивач повинна була сплатити за рішенням суду, становила 13 010, 32 грн, з якої 3 794, 11 грн було стягнуто з пенсії позивача за період з жовтня 2017 року по лютий 2019 року, що підтверджується інформацією Валківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області та відомостями з виписки за картковим рахунком позивача.

Окрім того, з виписки по картці/рахунку позивача і додатковим рахунками договору за період 01 січня 2019 року по 24 липня 2019 року вбачається, що 04 квітня 2019 року відбулося автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті № НОМЕР_1 на суму 1 401, 04 грн, а 03 травня 2019 року - 256, 15 грн, якими було погашено штраф загальною сумою 1 657, 19 грн (а. с. 36).

Позивач вказала у позовній заяві, що особисто внесла на рахунок відповідача суму у розмірі 15 961, 14 грн. Разом з тим, з виписки по її рахунку достовірно неможливо встановити, які зарахування, внесені як поповнення, здійснювалися в якості виконання рішення суду від 04 серпня 2016 року.

Відомостями з виписки позивача за період з 25 липня 2013 року по 31 грудня 2018 року підтверджується, що з 22 серпня 2016 року, коли рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 серпня 2016 року у справі № 615/805/16-ц набрало законної сили, банк продовжував нараховувати штрафи за прострочення кредиту на суму 6 667, 33 грн та відсотки за прострочений кредит на суму 1,44 грн, грошові кошти загальною сумою у розмірі 6 668, 77 грн на погашення яких автоматично списувалися з рахунку позивача (а. с. 26-35).

Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц вказав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняє зобов`язання за кредитом і надає кредитору право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Проте, суду не було надано відомостей, що відповідач здійснював нарахування та списання вказаних коштів у порядку ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тому, позичальник у межах строку кредитування до 31 січня 2014 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Після спливу вказаного строку, позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Такого правового висновку про правильне застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

В зазначеній вище постанові вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, Великою Палатою Верховного Суду сформовано За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивачки надмірно сплачених коштів у розмірі 6 668, 77 грн. та судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: