Ухвала

Іменем України

26 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 755/16935/15-ц

провадження № 61-14650ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_1 про стягнення суми вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачем правил користування електричною енергією та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачем правил користування електричною енергією.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Київенерго» про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року позов ПАТ «Київенерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» борг за необліковану електроенергію у розмірі 1 320,77 грн із зарахуванням на рахунок зі спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 у Головному управлінні у м. Києві та Київської області Відкритого акціонерного товариство «Ощадбанк» (далі - ВАТ «Ощадбанк»).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» 243,60 грн - витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Київенерго» скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Київенерго» відмовлено.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

На обґрунтування заяви вказував, що 22 вересня 2016 року апеляційний суд своїм рішенням скасував рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Київенерго» та ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Київенерго» відмовив. Щодо наслідків перегляду рішення суду першої інстанції рішення про відмову в зустрічному позові ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, то апеляційний суд жодного рішення не ухвалював.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції ухвалити додаткове рішення, яким визнати діяння (матеріально-правові вимоги та обставини, що обґрунтовували звернення до суду) ПАТ «Київенерго» протиправними, визначити нечинним рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ «Київенерго» про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні, оскільки під час перегляду рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову апеляційний суд не задовольнив вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , про що зазначив у рішенні від 22 вересня 2016 року.

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати. Посилається на те, що апеляційним судом не враховано, що у рішенні Київського апеляційного суду від 22 вересня 2016 року його вимога про перегляд рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові не вирішена, апеляційний суд не повідомив про розгляд справи, не виконав вимог статті 367 ЦПК України щодо дослідження доказів й перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, не постановив окремої ухвали щодо свідка, який давав неправдиві показання.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року позов ПАТ «Київенерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» борг за необліковану електроенергію у розмірі 1 320,77 грн із зарахуванням на рахунок із спеціальним режимом використання № НОМЕР_1 у Головного управління у м. Києві та Київської області ВАТ «Ощадбанк».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» відшкодування судового збору у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Київенерго» скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Київенерго» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстави, визначені статтею 270 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення відсутні, оскільки у рішенні від 22 вересня 2016 року апеляційний суд навів мотиви неможливості перегляду рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 .

З таким висновком погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть ухвалюватися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України; воно не може змінювати суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 464/944/17 зроблено висновок щодо застосування статті 270 ЦПК України та зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у частині першій статті 270 ЦПК України підстав.

Апеляційний суд установив, що передбачені статтею 270 ЦПК України підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні, а отже, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права відсутні.

Ухвалюючи рішення від 22 вересня 2016 року у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , у якій предметом апеляційного оскарження було і рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо невідповідності висновків суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 998 грн, а тому відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції у цій частині не переглядається.

Отже, апеляційний суд у вказаний спосіб вирішив клопотання ОСОБА_1 , яке містилося в його апеляційній скарзі, щодо перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про відмову у зустрічному позові про відшкодування моральної шкоди.

За вказаних обставин підстави для ухвалення судом апеляційної інстанції додаткового рішення відсутні.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність доповнення мотивувальної частини рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року, оскільки зазначене рішення не є предметом касаційного перегляду за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_1 про стягнення суми вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачем правил користування електричною енергією та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний