Номер провадження: 22-ц/813/4594/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А.,Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського національного медичного університету на рішення Приморського районного суд м. Одеси від 14 серпня 2019року, ухваленого під головуванням судді Донцова Д.Ю., повний текст рішення складений 19 серпня 2019 року, -

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського національного медичного університету про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі,в якому просиввизнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету № 285-л від 10.05.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою у зв`язку з закінченням терміну трудового договору, поновити ОСОБА_1 на посаді в.о. професора кафедри хірургії №1 з післядипломною підготовкою та стягнути з Одеського національного медичного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного звільнення з 11.05.2019 року та судові витрати адвокатські послуги в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він з 18 жовтня 2017 року працював на посаді професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою, з 03 вересня 2018 року був прийнятий на посаду в.о. професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою.

За час роботи в Одеському національному медичному університеті перебував на різних посадах з листопада 2005 року.

25 березня 2019 року було об`явлено про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, в якому зазначалась посада професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою.

10 квітня 2019 року відбулося засідання кафедри хірургії №1 Одеського національного медичного університету, відповідно до витягу з протоколу № 7 - постановили рекомендувати конкурсній комісії та Вченій Раді кандидатуру проф. ОСОБА_1 щодо заміщення посади професора кафедри.

22 квітня 2019 року відбулося засідання конкурсної комісії Одеського національного медичного університету, за результатами якого, одноголосно було прийнято висновок не рекомендувати ОСОБА_1 на заміщення посади. Мотивом для цього висновку конкурсна комісія вказала - не надання підтвердження відповідності вимогам посади по кафедрі хірургічного профілю.

17 травня 2019 року ОСОБА_1 випадково дізнався про те, що його було звільнено з посади і звернувся до відділу кадрів Одеського національного медичного університету, де йому підтвердили цю інформацію. Лише 20 травня 2019 року у відділі кадрів Одеського національного медичного університету ОСОБА_1 мав змогу ознайомитися з наказом про звільнення і отримати трудову книжку, про що зробив відповідний запис у відділі кадрів.

Позивач вважає наказ Одеського національного медичного університету незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішення Приморського районного суд м. Одеси від 14 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Визнаний незаконним та скасований наказ Одеського національного медичного університету №285-л від 10.05.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. професора кафедри хірургії №1 з післядипломною підготовкою у зв`язку з закінченням термінутрудовогодоговору.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді в.о. професора кафедри хірургії №1 з післядипломною підготовкою.

Стягнуто з Одеського національного медичного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного звільнення з 11.05.2019 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, Одеський національний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги Одеський національний медичний університет зазначає, щовисновок суду про неявку представника відповідача у судове засідання не відповідає вимогам закону, оскільки представник, який з`явився в судове засідання надала суду належним чином засвідчену копію довіреності, підписану керівником, а також оригінал ордера адвоката, тому недопущення представника до участі у справі є порушенням права особи на справедливий судовий розгляд.Також судом першої інстанції не були всебічно досліджені обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу адвокат Рязанцева О.О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , зазначає, що доводи викладені в апеляційній скарзі не є такими, що підлягають задоволенню, рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається (а.с. 194-198).

В судове засідання, призначене 21 жовтня 2020 року представник Одеського національного медичного університету не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 208-210 ).

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши доводи апеляційної скарги,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 за час роботи в Одеському національному медичному університеті перебував на різних посадах з листопада 2005 року. З 18.10.2017 року переведений на посаду професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою. З 03.09.2018 року позивач був прийнятий на посаду в.о. професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою на підставі наказу №562-л від 15.08.2018 року до конкурсного заміщення вакантної посади у встановленому законом порядку.

25.03.2019 року було оголошено проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, в якому зазначалась посада професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою.

З витягу з протоколу №7 засідання кафедри хірургії №1 Одеського національного медичного університету від 10.04.2019 року вбачається, що засіданням кафедри постановлено рекомендувати конкурсній комісії та вченій Раді кандидатуру проф. ОСОБА_1 щодо заміщення посади професора кафедри.

22.04.2019 року відбулося засідання конкурсної комісії Одеського національного медичного університету, за результатами якого одноголосно прийнято висновок не рекомендувати ОСОБА_1 на заміщення посади у зв`язку з ненаданням підтвердження відповідності вимогам посади по кафедрі хірургічного профілю.

Наказом від 10.05.2019 року №285-л ОСОБА_1 було звільнено з 11.05.2019 року з посади в.о. професора на 1,0 ставки кафедри хірургії №1 з післядипломною підготовкою, у зв`язку з закінченням терміну трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП України.

Позивачем зазначено, що 17.05.2019 року він дізнався про те, що його було звільнено з посади, 20.05.2019 року у відділі кадрів Одеського національного медичного університету він ознайомився з наказом про звільнення і отримав трудову книжку, про що зробив відповідний запис у відділі кадрів.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 розділу 7 «Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)» затвердженого Вченою Радою Одеського національного медичного університету від 19.11.2015 (протокол №3), наказ № 966-л від 22.12.2015 у разі не обрання на новий строк за конкурсом науково-педагогічного працівника трудові відносини з ним припиняються у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту).

Отже, при винесенні наказу про звільнення ОСОБА_1 Одеський національний медичний університет виходив з того, що не обрання його кандидатури за конкурсом тягне за собою припинення трудових відносин, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідно до наказу № 562-л від 15 серпня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду в.о. професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою до конкурсного заміщення вакантної посади в установленому законом порядку.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на певний строк, цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події.

В даному випадку певною подією було проведення конкурсного заміщення вакантної посади, що підтверджується наказом № 562-л від 15.08.2018 року.

Відповідно до п. 10 розділу 4 «Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)» якщо при проведенні конкурсу на посаду професора не було подано жодної заяви або жоден із претендентів не набрав більше 50% голосів присутніх членів вченої ради, то конкурс також вважається таким, що не відбувся, і оголошується повторно.

Враховуючи те, що в конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою приймав участь лише один претендент - ОСОБА_1 , який не був рекомендований конкурсною комісією, то слід вважати конкурс на заміщення даної вакантної посади таким, що не відбувся.

Оскільки конкурс не відбувся, то не настала та подія, яка б свідчила про припинення трудових відносин з ОСОБА_1 та дана посада так і залишалась вакантною, підтвердженням чого є прийняття 17.05.2019 року наказу № 284-О «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників», відповідно до якого було оголошено конкурс на заміщення вакантної посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою.

Висновки суду про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що подія, з якою пов`язувалось припинення трудових відносин з позивачем, не настала є вірними.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Конкурс на заміщення вакантної посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою пройшов 22.04.2019 року, однак після цього ОСОБА_1 продовжував працювати, а наказ про звільнення було винесено лише 10.05.2019 року, після чого позивач також продовжував працювати в університеті.

На підтвердження вказаних обставин представником позивача надано до суду календарно-тематичний план передатестаційного циклу з хірургії з 14.05.2019 року по 14.06.2019 року для лікарів-хірургів, з якого вбачається, що ОСОБА_1 продовжував читати лекції, а саме:

- 14.05.2019 2г. Періопераційне ведення хворих з тяжким панкреатитом;

- 14.05.2019 2г. Геморагічний та травматичний шок: діагностика та лікування;

- 22.05.2019 2г. Шок. Діагностика, лікування, профілактика;

- 23.05.2019 2г. Шок. Діагностика, лікування, профілактика;

- 24.05.2019 2г. Опікова хвороба, стадії, лікувальна тактика, ускладнення;

- 27.05.2019 2г. Парентеральне харчування: принципи у хірургічних хворих;

- 28.05.2019 2г. Обхід, розбір пацієнтів з політравмою, абдомінальним компартмент-синдромом;

- 28.05.2019 2г. Періопераційна профілактика трмбоемболічних ускладнень у хірургічних хворих;

- 30.05.2019 2г. Масивна кровотеча при травмі: сучасні європейські рекомендації щодо ведення пацієнтів;

- 05.06.2019 2г. Абдомінальний компартментсиндром;

- 05.06.2019 2г. Сепсис, септичний шок: діагностика та лікування;

- 11.06.2019 2г. Перітоніт: принципи інтенсивної терапії;

- 11.06.2019 2г. Періопераційне ведення хворих з печінковою недостатністю;

- 11.06.2019 2г. Періопераційне ведення хворих з цукровим діабетом;

- 14.06.2019 1 г. Заключний іспит.

Судом встановлено, що викладені обставини також підтверджуються фотографіями з лекцій, які є в матеріалах справи.

Отже, після проведення конкурсу і не обрання претендентів на заміщення посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою, трудові відносини з ОСОБА_1 фактично тривали.

Відповідно до відповіді Одеської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України №70 від 06.06.2019 року, яку отримав ОСОБА_1 також зазначається, що конкурсного заміщення вакантної посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою не відбулось.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що конкурс на заміщення вакантної посади професора кафедри хірургії № 1 з післядипломною підготовкою не відбувся, посада так і залишалась вакантною, а відтак подія, яка є підставою для припинення укладеного між сторонами строкового трудового договору, не настала, що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу Одеського національного медичного університету №285-л від 10.05.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади в.о. професора кафедри хірургії №1 з післядипломною підготовкою у зв`язку з закінченням терміну трудового договору та поновлення його на посаді.

Згідно з положеннями ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Судом встановлено право позивача на стягнення середнього заробітку за час незаконного звільнення з 11.05.2019 року, однак, у зв`язку з ненаданням доказів щодо розміру його заробітної плати, судом не була визначена конкретна сума виплати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Одеського національного медичного університетущодо порушення судом права особи на справедливий судовий розгляд стосовно недопущення представника до участі у справі, який з`явився в судове засідання надавши суду належним чином засвідчену копію довіреності, підписану керівником, а також оригінал ордера адвоката, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом встановлено, що представник відповідача ОСОБА_2 з`явилась в судове засідання суду першої інстанції, проте судом не була допущена до участі у розгляді справи за відсутністю оригіналу довіреності, у зв`язку з чим суд визнав неявку представника відповідача у судове засідання, повідомленого належним чином.

Слід зазначити, що у відповідності до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Доводи про те, що судом першої інстанції не були всебічно досліджені обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.

При цьому слід зауважити, що Одеський національний медичний університет не надав до суду відзиву на позовну заяву, тобто не скористався наданими законом процесуальними права щодо спростування доводів позову, подання доказів, які у повному обсязі мав можливість реалізувати.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеського національного медичного університету залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суд м. Одеси від 14 серпня 2019року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда