Провадження №2/522/670/20
20 жовтня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, про визнання права та звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Позивач 17.09.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації та просить: - визнати за ПАТ «Фідобанк» право іпотеки на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 28.08.2018 року; - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014-71/214 від 02.08.2006 року, яка станом на 29.02.2016 року складає 161 011,11 дол. США, що еквівалентно 4 356 057,20 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примусового продажу з прилюдних торгів в порядку встановленому статте 39 Закону України «Про іпотеку» за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності, не нижчому ніж 1 768 257,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.08.2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014-71/21, відповідно до якого останній отримав у користування кредитні кошти у розмірі 300 000 дол. США до 01.08.2016 року зі сплатою 12% річних за користування сумою кредиту. 03.08.2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 . 13.08.2018 року ПАТ «Фідобанк» стало відомо про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і період з 03.08.2018 року по 28.08.2018 року здійснили дії щодо відчуження, зміни цільового призначення та поділ предмета іпотеки. ОСОБА_2 продав квартиру 08.08.2018 року ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 09.08.2018 року перевів квартиру в нежитлові приміщення. 28.08.2018 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 нежитлові приміщення. ОСОБА_2 зміг відчужити предмет іпотеки на підставі помилкового рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/6559/18. Договір іпотеки є дійсним, тому до ОСОБА_1 перейшли всі права та обов`язки за договором іпотеки.
Справа надійшла до провадження судді Бойчука А.Ю. та ухвалою від 27.09.2018 року провадження у справі було відкрите.
Ухвалою суду від 31.10.2018 року задоволено заяву позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 28.12.2018 року залучено до участі у справі Службу у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Ухвалою від 10.01.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника ПАТ «Фідобанк» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
На підставі розпорядження керівника апарату суду №571/19 від 28.01.2019 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я.
Ухвалою від 31.01.2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.03.2019 року.
Ухвалою суду від 13.03.2019 року задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі №522/6559/18 за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про припинення іпотечного та кредитного договору.
Ухвалою суду від 25.03.2020 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні призначеному на 23.04.2020 року.
Ухвалою суду від 23.04.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 23.06.2020 року.
У зв`язку з перебування судді Бондаря В.Я. у відпустці 23.06.2020 року судове засідання не відбулося, наступне засідання призначено на 09.07.2020 року.
У зв`язку з неявкою учасників справи до судового засідання 09.07.2020 року, розгляд справи було відкладено на 04.08.2020 року.
У судовому засіданні 04.08.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне судове засідання призначено на 31.08.2020 року.
Ухвалою суду від 04.08.2020 року відмовлено у задоволені заяви представника ПАТ «Фідобанк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 31.08.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне судове засідання призначено на 20.10.2020 року.
Ухвалою суду від 31.08.2020 року відмовлено у задоволені заяви представника ПАТ «Фідобанк» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
У судове засідання 20.10.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. ПАТ «Фідобанк» засобами поштового зв`язку 20.10.2020 року надіслав частину клопотання, яке не приймається судом до уваги, адже є неповним та не підписаним, відповідно до акту працівників суду від 20.10.2020 року.
Зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідач викликалася до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014-71/214, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від банку кредит у розмірі 300 000 дол. США. Кредит наданий на 240 місяців з 02.08.2006 року по 01.08.2026 року (т.1 а.с. 11-14).

03.08.2006 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , про що свідчить договір купівлі-продажу, зареєстрований за №2120 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. (т.1 а.с.125).

В забезпечення виконання зобов`язання 03 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Договір посвідчений та зареєстрований за №2154 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. (т.1 а.с.41-50).

21.04.2009 року до вищевказаного іпотечного договору внесено зміни Договором про зміни №1, укладеним між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 , згідно якого предметом іпотеки є: квартира, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.51-52).

Відповідно до договору про внесення змін №2 до іпотечного договору, посвідченого 03.08.2006 рок ОСОБА_5 за реєстровим №2154 від 14.05.2010 року, укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 предметом іпотеки є квартира, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.53-54).

08.08.2018 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири зареєстрований в реєстрі за № 537 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. (т.1 а.с.55-58).

ТОВ «Профпроект» надало висновок, яким є можливим змінити цільове призначення квартири АДРЕСА_6 (т.1 а.с.59).

08.08.2018 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134012790 (т.1 а.с.66).

28.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ОСОБА_7 , які діяли в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №46/, 46/2, 46/3 в будинку АДРЕСА_7 (т.1 а.с.187-188, 206-207, 213-214).

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 28.08.2018 року за ОСОБА_8 було зареєстроване право власності на нежитлові приміщення №46/1, 46/2, 46/3 в будинку АДРЕСА_7 (т.1 а.с.74-79).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/23567/15-ц від 02.03.2018 року було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014-71/214 від 02.08.2006 року (т.1 а.с.92-94).

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.02.2020 року у справі №522/6559/18 скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2018 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» про припинення кредитного договору від 02.08.2006 року та про припинення іпотечного договору від 03.08.2006 року (т.2 а.с.35-37).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

У постанові Верховного суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16 вказано, що «згідно зі статтею Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Нежитлові приміщення №46/1, 46/2, 46/3 в будинку АДРЕСА_7 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створені з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, тому слід дійти висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права іпотеки на такі приміщення є обґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з Постановою Верховного суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16, постановою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/3376/17, постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 335/640/15-ц: «новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами».

При цьому суд враховує, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку", іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.

Положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Також суд враховує, правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20), згідно якої, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315), з якими мав бути обізнаний і суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, залучити до участі у справі власника майна переданого в іпотеку, і який отримав це майно у результаті розгляду господарського спору як суб`єкт підприємницької діяльності. У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_1 у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене.

У постанові Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 06 лютого 2020 року в справі № 916/2828/18 вказано, що «за змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. В порушення умов іпотечного договору за відсутності згоди іпотекодержателя предмет іпотеки був відчужений, змінився власник іпотечного майна, а також змінилися і характеристики предмету іпотеки внаслідок його реконструкції та зміни його призначення (з житлового на нежитлове). Тобто існує невизначеність у належному позивачу праві іпотеки за іпотечним договором від 03 серпня 2006 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 , щодо предмета іпотеки та його власника, що свідчить про порушення права іпотеки позивача за іпотечним договором, яке підлягає захисту.

З огляду на викладене, суд вважає, що право іпотеки позивача, яке виникло в результаті укладення 03 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та ОСОБА_2 іпотечного договору, з врахуванням усіх змін до нього, є порушеними. Отже, позовна вимоги про визнання за позивачем права іпотеки на нежитлові приміщення №46/1, 46/2, 46/3 в будинку АДРЕСА_7 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим чинним законодавством, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, то згідно положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до п.5.1 Іпотечного договору, у разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору Іпотекодержавтель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від ПАТ «Фідобанк» як іпотекодержателя.

Також, цей факт встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси № 522/23567/15-ц від 02.03.2018 року по справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014-71/214 від 02.08.2006 року.

Частинами 2,3 статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Тобто, Законом визначено право іпотекодержателя звернутись за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку не зважаючи на відсутність відповідної письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Однак, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19), «суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення».

Отже, в даному випадку, відсутність відомостей про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, є порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3524,00 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 22.08.2018 року на зазначену суму.

Враховуючи те, що позовні вимоги банку були задоволенні лише частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, про визнання права та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» () право іпотеки не нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 ; АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_7 , приміщення 46/3, які належать ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договорів купівлі-продажу від 28.08.2018 року.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» () 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 29.10.2020 року.

Суддя: В.Я. Бондар