КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 372/25/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8404/2020Головуючий у суді першої інстанції - Зінченко О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника відповідача Губенка І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 384/97/06-П від 23.08.2006 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 23.08.2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", було укладено кредитний договір № 384/097/06-П, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику на споживчі цілі грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 4 000,00 євро на строк з 23.08.2006 року до 22.08.2011 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних та поверненням суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно з графіком.

При цьому, 21.08.2006 року та 07.07.2009 року між сторонами було укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору щодо зміни суми кредиту та розміру процентної ставки, а також кінцевого терміну погашення суми основної заборгованості.

Разом з тим, позивач вказував, що вищенаведений кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки відповідач при укладенні договору навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме: абсолютного значення здорожчання кредиту та відсоткової ставки.

Також, позивач зазначав, що йому, як споживачу фінансових послуг, банком не було надано повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів тощо.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що під час укладання договору банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.02.2020 року у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 224-230).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що матеріалами справи в їх сукупності підтверджується факт того, що під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту (т. 3, а.с. 239а-243).

Ухвалою від 17.06.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 4, а.с. 5, 6).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06.07.2020 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 4, а.с. 10).

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява позивача, в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутністю.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.08.2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», було укладено кредитний договір № 384/097/06-П, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику на споживчі цілі грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 4 000, 00 євро на строк з 23.08.2006 року по 22.08.2011 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних та поверненням суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно з графіком.

В забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між позивачем та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», було укладено Договір іпотеки № 04/1-398 від 22.08.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 3255, відповідно до умов кого позивач передав, а ПАТ «Укрсоцбанк» прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,109 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, 21.08.2006 року та 07.07.2009 року між сторонами було укладено додаткові угоди до вищезазначеного кредитного договору щодо зміни суми кредиту та розміру процентної ставки, а також кінцевого терміну погашення суми основної заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що кредитний договір є недійсний, оскільки під час укладення останнього банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим, у свою чергу, ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин, може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім віпадків, встановлених законом.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї.

Однак, як вбачається зі змісту кредитного договору, останній містить положення про суму кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дату видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту.

При цьому, сторони договору погодили, що позичальник ознайомлений з розміром усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних зі встановленням іпотеки за договором, який вказаний у п. 1.3.1 Договору, та комісій, що мають бути сплачені при достроковому поверненні заборгованості за кредитом за цим Договором; він ознайомлений з видами та розміром відповідальності за невиконання своїх зобов'язань за Договором та юридичними наслідками такого невиконання; він отримав від кредитора повну та достовірну інформацію про кредитора, його місцезнаходження та умови кредитування останнім, в тому числі на умовах цього Договору.

Крім того, оскільки позивач своїм підписом у договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, а також у подальшому уклав з банком додаткові угоди до кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що він був обізнаний щодо умов виконання договору, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав.

Щодо доводів апелянта про те, що банк не попередив його про ризики фактичного подоржчання кредиту, колегія суддів зауважує, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з`ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Натомість, зростання курсу валюти кредиту, за загальним правилом, не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення Кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до євро, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Таким чином, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов Кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання недійсним кредитного договору - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська