Ухвала

Іменем України

22 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 756/5423/20

провадження № 61-14499ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Карпенко С. О., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його пред`явлення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, у якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0005, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7), яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 1527, укладеного 30 травня 2011 року приватним нотаріусом Ольшевським В. С., державний акт на право власності на земельну ділянку ЯА 414117, виданий 15 квітня 2008 року Липівською сільською радою, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2013 року № 513764; домоволодіння (будинок) загальною площею 84,8 кв. м, житловою площею 57,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 23378956), яке належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2011 року № 1519; готівкові кошти (в межах суми позову), які перебувають на банківських рахунках відповідача.

Заява обґрунтована тим, що 18 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 1 000 000,00 грн, що еквівалентно 37 037,00 доларів США станом на дату виникнення боргового зобов`язання. Позичальник зобов`язалася повернути позику до 15 квітня 2020 року у гривнях або доларах США. Після настання строку повернення боргу заявник неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою повернути кошти, однак відповіді на жодну вимогу не надійшло. Позичальник уникає спілкування із заявником та вказує на те, що борг вона не має наміру повертати. ОСОБА_3 вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно сприятиме відновленню порушених його прав та інтересів. Без накладення арешту на майно виконання рішення суду щодо стягнення боргу, зважаючи на відсутність коштів у боржника, стане вкрай складним, а то й неможливим, оскільки є загроза відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна, виходячи з того, що вона вчиняє дії щодо пошуку потенційних покупців та продажу належного їй домоволодіння, що фактично призведе до неможливості відновлення порушених прав та інтересів заявника.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер: :01:001:0005, площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7), яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1527, виданого 30 травня 2011 року приватним нотаріусом Ольшевським В. С., державний акт на право власності на земельну ділянку ЯА 414117, виданий 15 квітня 2008 року Липівською сільською радою; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 513764 від 22 лютого 2013 року, яка належить ОСОБА_1 . Накладено арешт на домоволодіння (будинок) загальною площею 84,8 кв. м, житловою площею 57,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 23378956), яке належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2011 року № 1519. В решті вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заявником доведено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Обраний заявником вид забезпечення позову не суперечить приписам Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заявник зазначає, що наявність самого по собі позову про стягнення заборгованості не є підставою для задоволення судом заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на її майно. Застосування саме такого способу забезпечення позову позивачем належним чином не вмотивовано, право власності на це майно не оспорюється, а предметом спору є виключно договірно-правові відносини за договором позики. Відтак, такі заходи можуть призвести до безпідставної заборони користування майном законному власнику та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності. Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення її від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Матеріали справи не містять відомостей стосовно ринкової вартості майна, арешт на яке просить накласти позивач. Вказує на те, що з наданої роздруківки, на якій розміщено оголошення про продаж домоволодіння, неможливо зробити однозначний висновок, що це оголошення опубліковано саме нею. Тому наведена представником позивача інформація не доведена належними доказами. У будинку, здійснити арешт якого просить позивач, проживають також її неповнолітні діти, що вказує на те, що вчинення нею дій стосовно реалізації майна, є лише припущенням та побоюванням позивача, що не може свідчити про реальну загрозу невиконання судового рішення у майбутньому.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є: накладення арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами виник спір, що випливає з договірних відносин. Як зазначає ОСОБА_3 у заяві про забезпечення позову, борг ОСОБА_1 за договором позики складає 1 000 000,00 грн, що еквівалентно 37 037,00 доларів США.

Враховуючи наявність спору між сторонами щодо стягнення суми боргу та доводи позивача про те, що відповідач не бажає добровільно повернути кошти, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову, виходячи з того, що є підстави вважати, що невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, виходив з того, що заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, які просить вжити ОСОБА_3 , відповідають позовним вимогам та є співмірними. ОСОБА_1 , будучи власником майна, на яке може бути звернуто стягнення на стадії виконання рішення у разі задоволення позову, має можливість відчужити його на користь інших осіб.

Посилання ОСОБА_1 на те, що арештоване нерухоме майно не є предметом спору, у матеріалах справи відсутні докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а обраний позивачем захід забезпечення позову не відповідає вимогам співмірності та збалансованості інтересів сторін, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними.

Як встановлено судами, у матеріалах справи міститься витяг з сайту «ОЛХ», на якому розміщено оголошення про продаж будинку і земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 . За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказане майно належить ОСОБА_1 . У зв`язку з цим доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 не надав жодного доказу на підтвердження того, що нею вживаються заходи з реалізації нерухомого майна, є такими, що спростовуються встановленими судами обставинами.

Факт проживання у будинку, на який накладено арешт, ОСОБА_1 та її дітей не свідчить про те, що вона позбавлена можливості відчужити належне їй нерухоме майно на користь інших осіб.

Відсутність відомостей про ринкову вартість майна не є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Суди попередніх інстанцій на підставі встановлених обставин правильно виходили з доведеності наявності ризиків відчуження вказаного нерухомого майна до вирішення спору по суті, що призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про те, що накладення арешту на майно створює перешкоди у реалізації її права приватної власності, є безпідставними, оскільки вона може вільно володіти та користуватися ним, крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову такі будуть скасовані.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги, що є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній сказі і їм дана належна правова оцінка, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до його пред`явлення.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

С. О. Карпенко