Справа № 126/346/20
Провадження № 22-ц/801/1648/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуСправа № 126/346/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Панасюка О.С., Ковальчука О.В.

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 126/346/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» адвоката Золотухіної Юлії Володимирівни на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року, дата складання повного тексту не відома, ухвалене у складі судді Гуцола В.І.,

встановив:

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку, який обґрунтовував тим, що у період з 03 липня 2017 року по 11 листопада 2019 року він працював на посаді бетоняра будівельно-монтажного відділу ТОВ Солар Стальконструкція. 11 листопада 2019 року його було звільнено із даної посади за згодою сторін, відповідачем було видано наказ №506 та вчинено відповідний запис у трудовій книзі. В цей же день йому було видану трудову книжку. За період роботи на підприємстві він не використав жодного дня щорічної основної відпустки, а тому станом на день звільнення залишок невикористаних ним щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07.2017 р. по 02.07.2018р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018р. по 02.07.2019р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р. У день його звільнення 11 листопада 2019 року відповідач не провів належного розрахунку з ним, як того вимагає КЗпП України, хоча в цей день він був присутній на робочому місці. 02 грудня 2019 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій просив здійснити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно листа-відповіді від 10 січня 2020 року відповідач зазначає, що здійснив усі виплати при звільненні, однак дане твердження є не вірним та не підтверджене жодним належним доказом. Згідно інформації з реєстру застрахованих осіб, виписка форми ОК-5 від 22 січня 2020 року у листопаді 2019 року ОСОБА_1 нараховано 12295,52 грн. заробітної плати. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб, виписка форми ОК-5 від 22 січня 2020 року, за останні 12 місяців, що передували звільненню, ОСОБА_1 було нараховано заробітної плати 272 291,99 грн. Отже, сума компенсації за невикористані відпустки становить 41776 грн. Таким чином, на момент звільнення загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем із належних йому виплат склав 41776грн. Кількість днів затримки виплати відповідачем нарахованих сум, належних ОСОБА_1 при звільненні, складає 62 робочих днів з 12.11.2019 р. по 10.02.2020 р. Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб (виписка форми ОК-5 від 22.01.2020 року) нарахована заробітна плата позивачу за останні два календарні місяці роботи становить 55 565,82 грн. (за жовтень 2019 р. 33759,01 грн; за вересень 2019 р. 21806,81 грн.). Позивачем за останні два календарні місяці роботи відпрацьовано 43 дні (22 дні у жовтні та 21 день у вересні). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 1292 грн. З цього слідує, що станом та 10.02.2020 року, крім заборгованості за невикористану відпустку у сумі 41 776 грн., згідно із ст. 117 КЗпП України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток позивача за період затримки розрахунку з дня звільнення, 11 листопада 2019 року по день звернення до суду у розмірі 80104 грн. Оскільки позивачу не відомо остаточної дати прийняття судом рішення за даним позовом, то розрахунок середнього заробітку за період затримки виплат з дня звільнення (77520 грн.) здійснено по дату подачі позову до суду, тобто по 10 лютого 2020 року. Просив стягнути з ТОВ «Солар Стальконструкція» на його користь заборгованість із грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 41 776 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 80104 грн.

В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги з тих підстав, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім того, із наданих відповідачем до матеріалів справи документів не вбачається здійснення останнім виплати позивачу у день звільнення заробітної плати за період з 01 листопада 2019 року по 11 листопада 2019 року. Враховуючи вище зазначене позивач просить стягнути з відповідача заборгованість із грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 41 776 грн.; заборгованість із заробітної плати за період з 01 листопада 2019 року по 11 листопада 2019 року, а також середній заробіток за весь час затримки по день прийняття рішення по справі № 126/346/20.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 сім тисяч сімсот п`ятдесят дві гривні заробітної плати, сорок одну тисячу сімсот сімдесят шість гривень компенсації за невикористані відпустки та двісті дев`ятнадцять тисяч шістсот сорок гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» адвокат Золотухіна Ю.В. подала апеляційну скаргу, у якій зазначає що суд першої інстанції не повно встановив обставин щодо розміру належних ОСОБА_1 сум при звільненні та їх виплати відповідачем, що в результаті призвело до не правильного вирішення спору.

У апеляційній скарзі просить рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення зазначаючи, що суд першої інстанції при прийняті рішення повністю дотримався норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу являється підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник ТОВ «Солар Стальконструкція» адвокат Пригоцький В.А. вимоги апеляційної скарги підтримав, в межах доводів, заявлених в ній, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 семи тисяч сімсот п`ятдесяти двох гривень заробітної плати та сорока одної тисячі сімсот сімдесят шести гривень компенсації за невикористані відпустки відповідає в повній мірі.

По справі встановлено, що згідно наказу № 187-к від 30 червня 2017 року позивач 03 липня 2017 року прийнятий на посаду бетоняра будівельно-монтажного відділу.

Як видно з наказу № 506 від 11 листопада 2019 року з 11 листопада 2019 року позивач звільнений з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частиною 1 ст.75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За період роботи на підприємстві відповідача він не використав жодного дня щорічної основної відпустки, а тому станом на день звільнення залишок невикористаних ним щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07 2017 р. по 02.07.2018р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018р. по 02.07.2019р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р.

Згідно до ч.1 статті 83 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України Про відпустки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до частини першої ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у день звільнення позивача, а саме 11 листопада 2019 року відповідач не провів належного розрахунку з позивачем, відповідно до вимог КЗпП України, хоча в цей день ОСОБА_1 був присутнім на робочому місці.

Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Згідно зі ч.3 ст.12, ст. 60, .ч 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належних та допустимих доказів (графіків відпусток, доведених до позивача у встановленому законом порядку, заяв позивача про надання відпусток і т.ін.) про те, що позивач за час роботи у відповідача був у передбаченій законодавством черговій щорічній оплачуваній відпустці відповідач суду не надав.

Як видно з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача за два останніх повних місяці роботи перед звільненням становила 22365 грн.24 коп. (44730:2).

Середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці перед звільненням, розрахована відповідно до п.п. 5, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з наступними змінами становить 1292 грн.

Залишок невикористаних позивачем щорічних відпусток складає 56 днів, а саме: 24 дні за період роботи з 03.07.2017 р. по 02.07.2018 р.; 24 дні за період роботи з 03.07.2018 р. по 02.07.2019 р.; 8 днів в за період роботи з 03.07.2019 по 11.11.2019 р.

Тому компенсація за невикористані відпустки становитиме 41 776 гривень (56 х 1292) за період роботи з 03.07.2017 по 11.11.2019 року.

Із наданих відповідачем до матеріалів справи документів не вбачається здійснення відповідачем виплати позивачу у день звільнення заробітної плати за період з 01.11.2019 року по 11.11.2019 року.

Розмір не отриманої позивачем заробітної плати за листопад 2019 року становить 7752 грн.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції правильно встановив, що мало місце не нарахування та не виплата позивачу заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки.. При звільненні позивача, відповідач не здійснив з позивачем відповідних розрахунків. Тому законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо порушення права позивача на оплату праці.

Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з роботодавця на користь звільненого працівника заробітної плати та компенсації за не використані відпустки в розмірі 49528,00 гривень.

Доводи відповідача цих висновків не спростовують та зводяться до незгоди з установленими судом обставинами справи.

Водночас колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду в частині стягнення компенсації середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

У вищевказаній постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Сума компенсації позивачу за невикористану відпустку та стягнення не виплаченої заробітної плати (49528,00 грн), яку встановив суд першої інстанцій, є більш ніж у п`ять разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки йому виплати при звільненні (219 040,00 грн).

Визначаючи розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції не врахував встановлені обставини справи та не з`ясував наявності підстав для застосування принципу співмірності щодо розміру відповідальності за невиплату відповідачем належних позивачу при звільненні сум.

Апеляційний суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити визначений судом першої інстанції розмір відповідної компенсації до 3437,10 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Одним із варіантів приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, які розумно передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2020 роках розміру сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня його життя (див. пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

За даними офіційного сайту НБУ середньозважена ставка за кредитами за період з листопада 2019 по липень 2020 року з складає 14,9 %.

Відтак, розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок повинен становити: 49528 грн * 14,9% = 7379,68 грн за рік; 7379,68 грн / 365 = 20,21 грн за день; 20,21 грн * 170 днів = 3437,10 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначити у сумі 3437,10 грн.

Тому у відповідній частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» адвоката Золотухіної Юлії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 219 040,00 (двісті дев`ятнадцять тисяч сорок) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Солар Стальконструкція» на користь ОСОБА_1 3437,10 (три тисячі чотириста тридцять сім) гривень 10 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.В. Міхасішин

О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк