КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 752/1142/19

провадження №22-ц/824/10826/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року /суддя Хоменко В.С./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу за договором позики грошових коштів від 13.07.2018 року в розмірі 1 640 885,21 грн., а також судового збору у розмірі 9 605,00 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13.07.2018 року в загальному розмірі 1 247 434,54 грн., з яких: 1 219 604,07 грн. - неустойка, 5 012,07 грн. - 3% річних, 22 818,40 грн. - інфляційні втрати.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 9 605,00 грн. /а.с. 50-53/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що на зворотній стороні розписки, яка не була предметом дослідження в суді першої інстанції, позивач написав зобов`язання перереєструвати авто Тойота на ОСОБА_2 після повернення 15 000, 00 доларів США. 01.06.2019 р. батько позивача ОСОБА_4 продав автомобіль матері відповідача ОСОБА_5 за 1 000 000, 00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу. Окрім того, 17.06.2019 р. борг був повернутий, а отже, фактично, позивач отримав окрім повернення суми боргу у розмірі 393 420, 67 грн ще і 1 000 000, 00 грн. Оскільки розгляд справи відбувався заочно, відповідач не був повідомлений про розгляд справи і був позбавлений можливості надати докази, які долучив до апеляційної скарги - договір позики та купівлі-продажу автомобіля, які просив врахувати при ухваленні рішення.

Апелянт ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, ОСОБА_2 звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, для дачі особистих пояснень, в судовому засіданні брала участь його представник, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення скасуванню в частині стягнення неустойки в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що за договором позики від 13.07.2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 393 420, 67 грн., що на день укладення договору за курсом Національного банку України становило 15 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 13.08.2018 року /а.с. 7/.

Відповідно до п. 4 договору позики ОСОБА_2 зобов`язався у разі прострочення термінів повернення позики сплатити на його користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня.

17.06.2019 р. борг був повернутий, на що вказується сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1046 ЦК України про те, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; ч. 2 ст. 1047 ЦК України про те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; ч. 1 ст. 1049 ЦК України якою встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором; ст. 526 ЦК України про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства; ч. 1 ст. 1050 ЦК України якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; ч. 2 ст. 625 ЦК України про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги те, що позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 393 420,67 грн, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача 5 012,07 грн. - 3% річних, 22 818,40 грн. - інфляційних втрат.

Водночас, приймаючи рішення про стягнення 1 219 604,07 грн. - неустойки, судом першої інстанції не враховано ані не конкретності п. 4 договору, ані розрахунку, здійсненого позивачем.

Так, за п. 4 договору позики, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день, починаючи з першого дня.

Сторонами не конкретизована дата початку розрахунку неустойки - з першого дня настання якої саме події.

Розрахунок позивачем проведений за 136 днів, водночас, період прострочення грошового зобов`язання становить 308 днів, в разі розрахунку з наступного дня за днем виконання зобов`язання - 14.08.2018 р. по момент повернення коштів 17.06.2019 р., або по момент звернення з позовом, який буде становити 155 днів.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що сума неустойки у тричі перевищує саму заборгованість.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на наведене вбачається, що визначений у п. 4 договору позики розмір підвищеної процентної ставки - 730 % річних (2 % *365 днів) перевищує розумну межу неустойки, є явно завищеним, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у позикодавця можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення 1 219 604,07 грн. - неустойки.

Водночас, не приймає до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги, про зобов`язання перереєструвати автомобіль та не дослідження зворотної сторони договору позики, оскільки вони не мають відношення до умов договору позики. Договір підписано сторонами, дата повернення коштів апелянтом не оспорюється, а тому вказані доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, пропорційно до задоволених вимог в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді.

Так, позовні вимоги задоволено на 2, 23%, із загальної суми заявленого в суді першої інстанції. Позивачем при зверненні до суду сплачено 9 605, 00 грн, а тому стягненню з відповідача підлягає 214, 19 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 14 407, 50 грн, апеляційну скаргу задоволено на 97,77 %, а тому стягненню на його користь з ОСОБА_3 підлягає 14 086, 21 грн, пропорційно до суми задоволеної апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойки в розмірі 1 219 604,07 гривень, відмовивши у стягнення неустойки у повному обсязі.

В іншій частині заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 214, 19 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 14 086, 21 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: