Єд. унік. № 243/7813/20
Провадження № 2/243/2451/2020
30 жовтня 2020 року м. Слов`янськ
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мінаєва І.М.,
за участю секретаря судового засідання Мержоєвій О.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Донецької області,
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
учасники справи: не з`явилися,
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
І. Виклад позиції позивача.
1. ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2017 р. Місце проживання відповідача по справі, яка є її донькою та її сина зареєстроване у зазначеній квартирі, однак вони з липня 2014 року за місцем реєстрації не проживають, у квартирі відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на їх ім`я не надходить.
Просить суд визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
2. Позивач та її представник адвокат Чередниченко Р.В., який діє на підставі ордеру серії ДН №074572 від 03.09.2019 р. і договору про надання правової допомоги від 03.09.2019 р., в судове засідання не з`явилися, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення заперечень не мають.
3. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, від третьої особи надійшла заява з проханням розглядати справу без участі їх представника, просили ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
4. Ухвалою суду від 11.09.2020 р. позовна заява залишена без руху, позивачеві наданий строк для усунення недоліків (а.с.14).
5. Відповідно до ухвали суду від 25.09.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відкрито спрощене позовне провадження у справі, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позов, позивачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, по справі призначено судове засідання (а.с.15).
6. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), в судове засідання не з?явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
7. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв?язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом.
8. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМІ № 834992 від 18.12.2017 р., виданого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Донецької області Зубковою А.О., ОСОБА_1 успадкувала після смерті батька квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.4).
9. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 107999612 від 18.12.2017 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).
10. Відповідно до довідки виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 19.08.2019 р. у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7). Зазначені відомості щодо реєстрації відповідача підтверджуються відомостями відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб від 20.10.2020 р., наданими на запит суду (а.с.40-43,46-49).
11. Згідно акту № 3685, затвердженого секретарем Миколаївської міської ради 01.08.2019 р., встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , але з липня 2014 р. за зазначеною адресою не мешкають, що підтверджують сусіди (а.с.8).
12. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 227867547 від 13.10.2020 року, ОСОБА_1 на праві свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1452, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.31).
V. Оцінка суду.
А. Загальні принципи.
13. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
14. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов?язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
15. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача та її дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
16. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності.
Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.
17. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.
1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».
18. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що право членів сім?ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України.
Зокрема, відповідно до положення частини другої статті 405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідача та її дитини здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є членом сім?ї власника житла (позивача), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім?ї.
Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача та її сина має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.
19. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров?я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд приходить до переконання, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача та її дитини здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).
20. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача та її сина, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
21. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.
Відповідач є членом сім?ї позивача (її донька, а малолітній ОСОБА_3 її онуком) і не проживає разом з дитиною у квартирі з 2014 року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.
22. При розгляді зазначеної справи Судом береться до уваги необхідність належного захисту прав малолітнього ОСОБА_3 , про визнання якого втратившим право користування житлом просить позивач.
Так, відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.
Відповідно до ч.1 ст.3 частини І вищезазначеної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
23. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов?язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.
Зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об?єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування ним як об?єктом власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
24. Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
25. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач з дитиною не проживають в спірній квартирі більше одного року.
Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов?язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача та її доньки, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що вона з дитиною проживає в спірній квартирі, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку.
26 . При цьому, тривала відсутність відповідача (близько 6 років) свідчить про те, що вона з дитиною має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать про те, що відповідач не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і, в свою чергу, буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
27. Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З огляду на вищенаведене місцем проживання ОСОБА_3 повинно бути визнано місце проживання її батьків.
Отже, з огляду на те, що матір ОСОБА_3 у цій квартирі не проживає більше шести років, а місцем проживання ОСОБА_3 повинно бути визнано місце проживання його батьків, в той час як місце проживання його батька не було зареєстроване у спірній квартирі, тому суд зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог у цій частині фактично право дитини на житло не буде порушене, адже ОСОБА_3 протягом тривалого часу не мешкає за місцем реєстрації, а мешкає з батьками (або одним з них) в іншому житловому приміщенні.
28. Виходячи з вищевикладеного, Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
29. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
30. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 840,80 грн. судового збору, тому з огляду на задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Донецької області, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
2. Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
3. Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
4. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У відповідності до п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до /або через відповідні суди.
Суддя
Слов`янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв