Єдиний унікальний номер 545/2635/19
Номер провадження 22-ц/804/2314/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Донецький апеляційний суд у складі :
Головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 545/2635/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2020 року (суддя першої інстанції Дюміна Н.О., повний текст виготовлено 08 травня 2020 року)
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У жовтні 2019 року ТОВ «Хозхімсервіс» звернулося до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди. 26 листопада 2019 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області позовну заяву ТОВ «Хозхімсервіс» було передано за підсудністю до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ТОВ «Хозхімсервіс» здійснює, зокрема, будівництво житлових і нежитлових будівель.
Наказом № 356-К від 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» на посаду машиніста крану автомобільного.
Наказом № 117-К від 5 квітня 2019 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автотранспортних засобів. Відповідно до Наказу №118-К від 5 квітня 2019 року за відповідачем був закріплений службовий автомобіль «ГАЗ 2752» д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, який згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_2 , однак згідно договору оренди автотранспортного засобу №23/05 від 23 травня 2019 р. автомобілем користується позивач.
25 травня 2019 року близько 16 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , рухаючись на службовому автомобілі по вул. Європейська, 160 в м. Полтава та виконуючи маневр розвороту, завчасно не зайняв відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині, не впевнився в безпеці свого маневру, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Premium 450 18Т» д.н.з. НОМЕР_3 з причепом Trailor S993 СР д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) був складений протокол про адміністративне правопорушення, а службовий автомобіль отримав механічні ушкодження. Вина відповідача підтверджується постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 червня, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідач продовжував працювати на TOB «Хозхімсервіс», обіцяв добровільно відшкодувати завдані збитки чи витрати необхідні для відновлення пошкодженого транспортного засобу. Наказом № 220-К від 29 травня 2019 року ОСОБА_1 було переведено на посаду слюсаря з ремонту автомобілів.
Наказом № 335-К від 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади слюсаря з ремонту автомобілів за прогул без поважних причин за п.4. ст. 40 КЗпП України. Після дорожньо-транспортної пригоди, 25 травня 2019 року позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «КЛЕВЕР ЕКСПЕРТ» (сертифікат оціночної діяльності №874/18 від 08.11.2018 р.) для проведення оцінки завданого матеріального збитку. Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 516/09-19 від 27.09.2019 р. ринкова вартість автомобіля складала 88 358, 55 грн., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 74 769,18 грн., а вартість матеріального збитку складає 57 516, 08 грн. При цьому, вартість дослідження становить 3 000,00 грн. та сплачена позивачем повністю. Просив суд стягнути з відповідача 57 516,08 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, витрати на проведення експертизи у розмірі 3 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 2007,00 грн.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗХІМСЕРВІС» 4571 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят одну) грн. 49 коп. у відшкодування матеріальної шкоди. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХОЗХІМСЕРВІС» судовий збір у розмірі 159,56 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення наявністю правих підстав, передбачених статтями 134, 135-1 КЗпП України для відшкодування шкоди відповідачеві частково, оскільки під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.
Крім того, суд не погодився із зазначеним розміром середнього заробітку позивачем, оскільки він розрахований всупереч до приписів ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за та правил, передбачених п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).
З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, в даному випадку - дню звільнення працівника з роботи.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повинен був звернути увагу на той факт, що вина відповідача у вчиненні ДТП доведена матеріалами справи, факт пошкодження службового автомобілю відповідач визнає та не заперечує. Звертає увагу суду, що підприємством були понесені значні фінансові витрати, в тому числі втрачену вигоду, що пояснюється неможливістю використання транспортного засобу у господарській діяльності.
Апелянт посилається на вимоги ст.1166 ЦК України.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Наказом № 356-К від 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» на посаду машиніста крану автомобільного (а.с. 59).
Наказом № 117-К від 5 квітня 2019 року ОСОБА_1 було переведено на посаду водія автотранспортних засобів (а.с.57).
Відповідно до Наказу №118-К від 5 квітня 2019 року за ОСОБА_1 був закріплений службовий автомобіль «ГАЗ 2752» д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору (а.с.37).
Отже між сторонами виникли трудові відносини, що не заперечується сторонами.
Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_2 (а.с.42), однак згідно договору оренди автотранспортного засобу №23/05 від 23 травня 2019 р. автомобілем користується ТОВ «Хозхімсервіс» (а.с. 38-41).
Цивільна відповідальність ТОВ «Хозхімсервіс» застрахована в АТ «ПРОСТО-страхування» (а.с.55).
25 травня 2019 року близько 16 год 30 хв. водій ОСОБА_1 рухаючись на службовому автомобілі по вул. Європейська, 160 в м. Полтава та виконуючи маневр розвороту, завчасно не зайняв відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині, не впевнився в безпеці свого маневру в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Premium 450 18Т» д.н.з. НОМЕР_3 з причіпом Trailor S993 СР д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) був складений Протокол про адміністративне правопорушення, а службовий автомобіль отримав механічні ушкодження.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль швидкої та невідкладної медичної допомоги було пошкоджено, чим позивачу спричинено майнову шкоду.
Постановою Октябрського райсуду м. Полтави від 18 червня 2019 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга Товариства «Хозхімсервіс» задоволенню не підлягає.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним нормам рішення суду відповідає.
Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.
Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд згідно до ч. 3ст. 13 ЦПК України.
У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» частково суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідачем було пошкоджено автомобіль та відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власником колісного транспортного засобу №516/09-19 від 25 травня 2019 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ГАЗ 2752, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 57 516,08 грн. Вартість відновлювального ремонту становить 74 769,18 грн. Ринкова вартість з урахуванням ПДВ автомобіля складає 88 358,55 грн. (а. с. 73-83). На вимогу суду позивачем було надано довідку про доходи ОСОБА_1 у ТОВ «Хозхімсервіс», відповідно до якої середньоденна заробітна плата відповідача складає: 224,32 грн., середньомісячна заробітна плата складає 4524,53 грн.
Суд першої інстанції не погодився із зазначеним розміром середнього заробітку, оскільки він розрахований всупереч до приписів ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та правил, передбачених п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).
Суд послався у своєму рішенні на абз. 3 п. 2 Порядку № 100, відповідно якого середньомісячна зарплата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, в даному випадку - дню звільнення працівника з роботи. Крім того, судом, під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими законодавець пов`язує можливість покласти на працівника матеріальну відповідальність та стягнути за спричинену шкоду в повному розмірі.
Також суд першої інстанції в своєму рішенні суду зазначив, що під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.
За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.
Так, за положеннями ст. 135 -1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Зі змісту ч.ч.1, 2 і 4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.
Відповідно до вимог ст. 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Зокрема п.1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Згідно зі ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як роз`яснено п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не входить до цього Переліку.
В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року N 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.
На підставі аналізу даних правових норм суд встановив, що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.
Отже, наказ № 118-к про закріплення службового автомобіля за водієм ОСОБА_1 виданим директором ТОВ «Хозхімсервіс» ОСОБА_4 , згідно якого ОСОБА_1 несе відповідальність за збереження, справний технічний стан та дотримання вимог закондавстива щодо використання автотранспорту, економного використання павливно-мастильних матеріалів покладено на водія за вищенаведених обставин не може мати юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності та не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України.
Відповідно вимог ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Згідно роз`яснень у п. 4 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вказано, що за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків , грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 110 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
Згідно з ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України установам, організаціям їх працівниками» за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою КМ України від 16 травня 1995 року №348) період, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно довідки ТОВ «Хозхімсервіс», відповідно до якої заробітна плата відповідача складає:
-за січень 2019 року 4600,00 грн., кількість відпрацьованих днів 21 день;
-за лютий 2019 року 4600,00 грн., кількість відпрацьованих днів 20 днів;
-за березень 2019 року 4600,00 грн., кількість відпрацьованих днів 20 днів;
-за квітень 2019 року 4600,00 грн., кількість відпрацьованих днів 21 день;
-за травень 2019 року 4542,86 грн., кількість відпрацьованих днів 21 день;
-за червень 2019 року 4200,00 грн., кількість відпрацьованих днів 18 днів;
Середньоденна заробітна плата складає 224,32 грн., середньомісячна заробітна плата складає 4524, 53 грн.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем згідно до наказу № 356-К від 19 вересня 2018 року, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» на посаду машиніста крану автомобільного (а.с. 59), а відтак колегія суддів вважає за необхідне визначити заподіяну з вини відповідача шкоду при виконанні трудових обов`язків у розмірі середньомісячного заробітку, що становить 4571,49 грн.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що при обчисленні наданих стороною позивача даних стосовно виплат заробітної плати відповідача середньомісячна зарплата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, тобто за травень 2019 року - 4600,00 грн., травень 2019 року - 4542,86 грн., які передували його звільненню, та середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за відповідний період становила 4571,49 грн.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції, що під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні.
За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що судом вірно зазначено, що матеріали справи не містять відомостей про характер трудових відносин між позивачем та відповідачем, зокрема, виконуваних обов`язків відповідачем, його посадової інструкції, функціональних обов`язків, тощо.
Відповідно до ст. 138 КЗпП України, обов`язок доказування наявності умов покладення відповідальності на працівника , покладається на роботодавця , у даному випадку - позивача у справі , а тому колегія суддів вважає, що позивачем не виконано обов`язку, покладеного вимогами закону щодо наявності підстав для покладення повної матеріальної відповідальності на працівника.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, не спростовують висновків суду, оскільки лише посилання на Наказ № 118-К від 05 квітня 2019 року, що саме за відповідачем був закріплений службовий автомобіль «ГАЗ 2752», не дають скаржнику підстав для задоволення вимог, аналізуючи в сукупності інші докази, які містяться в матеріалах справи.
Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, а саме посилання на вимоги ст. 1166 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами регулюються саме нормами трудового законодавства, на яке і сам скаржник посилається в апеляційній скарзі, тоді як у позові позивач керувався лише вимогами трудового законодавства, щодо відшкодування збитків.
На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин справи та доказів, наданих сторонами, які містяться в матеріалах справи, належним чином перевірених судом, яким дано належну правову оцінку, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги товариства, оскільки скаржником не спростовано висновків суду першої інстанції, та не надано належних доказів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції, тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» .

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.7, 19, 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозхімсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.О. Тимченко

Ю.М. Мальований