Єдиний унікальний номер 229/3012/20
Номер провадження 2/229/1149/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"15" жовтня 2020 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.,

за участю секретаря судового засідання Білик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2020 року до Дружківського міського суду Донецької області від представника позивача ОСОБА_3 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив наступне.

Позивач ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_4 ) 09 червня 2006 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції здобрено відповідний актовий запис № 128.

В період шлюбу народилась спільна дитина син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дружківського міського суду від 10 лютого 2015 року по справі № 229/220/15-ц шлюб між сторонами було розірвано. Неповнолітнього сина залишено проживати з матір`ю.

В період перебуванні у шлюбі позивач та відповідач, як подружжя, набули спільне майно квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою для набуття цієї квартири став Договір купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Редько Ю.А. та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно Дружківським БТІ 20 лютого 2009 року.

Згідно з цим договором покупцем квартири виступив відповідач ОСОБА_2 . Разом з тим, на момент придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були подружжям, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Ця квартира була придбана за спільні кошти сторін як подружжям, в інтересах і для потреб існуючої на той час сім`ї. Після придбання квартири вони за спільні кошти та спільними зусиллями зробили в ній ремонт та спільно мешкали.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована в цій квартирі з 28 квітня 2019 року, що підтверджується відміткою в її паспорті та довідкою про склад сім`ї.

Таким чином, зазначена квартира є майном, набутим подружжям за час шлюбу, належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Позивач, в силу викладених вище обставин вважала спірну квартиру спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 , незважаючи на розірвання шлюбу між ними.

З 2014 року відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не мешкає, фактичне його місце перебування позивачці не відомо. Вона разом з сином мешкають у цій квартирі.

Оскільки власником квартири значиться відповідач, то позивач не має можливості розпоряджатися спірною квартирою чи належною їй часткою. У зв`язку з цим, з метою захисту своїх майнових прав, позивач змушена звернутись до суду з цим позовом.

Поряд з цим, сторони шлюбного договору не укладали, домовленості щодо спірного майна не досягли. Рівними частками спірної квартири є 1/2 частина кожному з них.

Разом з тим існують обставини, які вказують на наявність правових підстав для застосування положень частин другої та третьої статті 70 СК України, щодо відступлення від засад рівності часток подружжя.

Так, відповідно до рішення Дружківського міського суду від 11 квітня 2013 року № 2/0516/362/2013 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Аліменти ОСОБА_2 не сплачує взагалі. Станом на червень 2020 року, має заборгованість 68685,63 грн. Також, виконавцем нараховано виконавчий збір на користь ОСОБА_1 в сумі 4610,20 грн. Постановою державного виконавця від 01 липня 2020 року на користь ОСОБА_1 нараховано штраф в сумі 20605,68 грн. Таким чином на теперішній час на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягненню підлягає 93901,51 грн.

Відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування неповнолітньої дитини. ОСОБА_1 одноособово несе цей обов`язок, як матір, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем.

Крім того, ОСОБА_1 змушена сплачувати комунальні послуги, які нараховуються по спірній квартирі, в тому числі на користь відповідача ОСОБА_2 .

Таким чином, з врахуванням заборгованості по аліментам, інших витрат, які несе позивач та згідно положень ч.2, 3 ст.70 СК України і позиції Верховного суду викладеної у Постанові Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року по справі № 456/828/17, вважає при поділі спільної квартири частки позивача ОСОБА_1 повинна складати 2/3 частини.

З урахуванням уточненої позовної заяви позивач просиить: Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши: за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки зазначеної квартири; за ОСОБА_2 - право власності на 1/3 частку квартири. Також, просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання на 27 серпня 2020 року (а.с.26-27).

Ухвалою суду від 27 серпня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 24 вересня 2020 року (а.с. 34-35).

В супереч вимогам ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують, на задоволенні позовних вимог наполягають.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно актового запису № 128, зробленого від 09 червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 09 червня 2006 року (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ). Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 отримала прізвище « ОСОБА_7 » (а.с.9).

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2009 року, посвідченого нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Редько Ю.А. та зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 лютого 2009 року за № 94, відповідач по справі ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв.м., в тому числі житловою 47,2 кв.м. Відповідно до п. 6 зазначеного договору зміст заяви ОСОБА_1 від 05 лютого 2009 року продавцю нотаріусом роз`яснено (а.с.12).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 лютого 2015 року по цивільній справі № 229220/15-ц шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_5 залишено проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 (а.с.11).

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст.70 СК України, в розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї,у хилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1ст.60СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 456/828/17.

Позивач свою позицію обґрунтовує наявністю у відповідача заборгованості зі сплати аліментів відповідно до рішення Дружківського міського суду Донецької області 11 квітня 2013 року.

Так, судом встановлено, що відповідно до актового запису № 438, зробленого 04 жовтня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дитина син ОСОБА_5 . Згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 батьками дитини зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.10).

Згідно рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 квітня 2013 року № 2/229/362/2013 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто на користь позивача з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини доходу відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття , починаючі з 20 березня 2013 року.

Відповідно до рішення Дружківським міським судом Донецької області 11 квітня 2013 року виданий виконавчий лист від 11 квітня 2013 року « 2/0516/362/ 2013р. (а.с. 16-17).

Згідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 згідно АСВП № 54762163, виданої старшим державним виконавцем Мордовцевою І.М., у відповідача ОСОБА_2 значиться заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на червень 2020 року становить 68685,63 грн.

Відповідно до розрахунку нарахування виконавчого збору з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 згідно АСВП № 54762163, виданої старшим державним виконавцем Мордовцевою І.М., у відповідача ОСОБА_2 значиться заборгованість зі сплати судового збору, яка станом на червень 2020 року становить 4610,20 грн.(а.с.19).

Окрім того, постановою про накладення штрафу від 01 липня 2020 року старшим державним виконавцем Мордовцевою І.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/0516/362 виданого 11.04.2013 року Дружківським міським судом Донецької області постановлено за заборгованість зі сплати аліментів понад два роки накласти на боржника ОСОБА_2 штраф на користь стягувача ОСОБА_1 у розмірі 20605,68 грн. (а.с.20)

З огляду на вищевикладене, в суду наявні підстави стверджувати, що вказані обставини є підставою для відступлення від рівності часток.

Позивачем доведено факт усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхньої дитини, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї; виконання нею одноособово цього обов`язку, як матір`ю, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем.

Ці обставини вказують на наявність правових підстав для застосування положень частин другої та третьої статті 70 СК України, у редакції, чинній з 08 липня 2017 року, та задоволення позову у повному обсязі.

Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу між ними, а позов підлягає задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст.2,3,10-12,13,81,89, 137, 141, 247, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКППП: НОМЕР_3 , право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКППП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Дружківським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 28 жовтня 2020 року.

Суддя: А.Л.Гонтар