Справа № 266/4826/20
Провадження№ 2/266/917/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

28 жовтня 2020 року м. Маріуполь Приморський районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Пантелєєва Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.12.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №5947, витягом про державну реєстрацію прав №32464871 від 13.12.2011 року. Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 , але фактично не проживає у житловому приміщенні з моменту реєстрації. 20.02.2015 року без її згоди за вказаною адресою, виключно формально без достатніх правових підстав було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 . Відповідач зареєстрований у квартирі як стороння особа, в квартирі не мешкав, на теперішній час місце мешкання не відомо. На підставі чого, вона змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі створює для неї перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, яка їй належить, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

08.10.2020 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу ОСОБА_2 не вручено адресату та повернуто на адресу суду.

Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі.

Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило.

Відзив від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України).

Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Перешкод для розгляду справи немає.

Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає часьковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В., зареєстрованого в реєстрі за №5947, ОСОБА_1 придбала однокімнатну квартиру, житловою площею 17,57 кв.м., загальною площею 33,0 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

З витягу про державну реєстрацію прав від 13.12.2011 року випливає, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 17.08.2020 року за №01-1307-0789 виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки №17 від 21.08.2020 року, виданої ОСББ «Азов Хмельницьк 2», за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , але фактично в квартирі проживають: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.

Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі обмежує її права як власника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд.

Суд враховуючи обставини, що відповідач залишається зареєстрованим у спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги, порушує права позивача, оскільки перешкоджає вільному володінню й розпорядженню своєю власністю, тому, суд вважає можливим визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, тим більше, що у відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Разом з тим, положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, зокрема, про позбавлення прав користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, а отже вимога щодо зняття з реєстрації відповідача за вказаною адресою в примусовому порядку є передчасною та не підлягає задоволенню, так як вони є похідними від прийнятого рішення.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації особи, задовольнити частково.

Питання щодо стягнення сплаченого позивачем судового збору судом не вирішується, оскільки позивач не наполягала на їх стягненні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 247, 258, 259, 263-265, 265, 280, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.10.2020 року.

Суддя: Д. Г. Пантелєєв