ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3378/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Шнирьова Галина Миколаївна, Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (далі по тексту - Відповідач, ОСОБА_3 ), треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Шнирьова Галина Миколаївна, Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є батьком неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 лютого 2005 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 від імені яких за довіреностями, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 05 січня 2005 року за реєстром № 72 та 19 лютого 2005 року за реєстром № 2687 діяв ОСОБА_10 , неповнолітня ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла за нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 745, згодою батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від імені якої за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 760, діяв ОСОБА_12 - продавці, і з другої сторони ОСОБА_13 покупець, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення свої дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: «продавці» ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 продали, а «покупець» - ОСОБА_13 купив належну продавцям квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру 27 січня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

На дату укладання спірного договору в квартирі проживали та були зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , неповнолітня ОСОБА_11 , малолітній ОСОБА_1 (стаття 29 ЦК України).

Зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу, в порушення Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», зазначений договір не був погоджений у встановленому порядку відповідним органом опіки та піклування, що призвело до грубих порушень житлових прав малолітнього ОСОБА_1 . Зважаючи на наведене, звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2005 року за реєстровим номером № 677, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнирьовою Г.М.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року відкрито провадження в справі.

12 серпня 2019 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому він, заперечуючи проти позову зазначив, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 навмисно приховали обставини народження ОСОБА_1 від нього та нотаріуса, яка посвідчувала правочин. Крім того, звернувся з заявою про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шнирьова Г.М. в судове засідання не з`явилась, направила на адресу суду заяву з проханням слухати справу без її участі.

Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 22 лютого 2005 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 від імені яких за довіреностями, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 05 січня 2005 року за реєстром № 72 та 19 лютого 2005 року за реєстром № 2687 діяв ОСОБА_10 , неповнолітня ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла за нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 745, згодою батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_8 від імені якої за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бардичевою Ж. О. 19 січня 2005 року за реєстром № 760, діяв ОСОБА_12 - продавці, і з другої сторони ОСОБА_13 покупець, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення свої дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, уклали цей договір про таке: «продавці» ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 продали, а «покупець» - ОСОБА_13 купив належну продавцям квартиру АДРЕСА_1 .

Продаж квартири здійснено за 124 964,00 грн., які ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , діючи за довіреностями, повністю одержали від покупця ОСОБА_13 до моменту укладення цього договору.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені, виданим 08 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінив ім`я на ОСОБА_3 , про що в Книзі реєстрації зміни імені 12 лютого 2009 року зроблено відповідний запис за № 09.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру 27 січня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

На дату укладання спірного договору в квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , неповнолітня ОСОБА_11 та проживав малолітній ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Факт проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 підтверджено належними в матеріалах справи доказами та не спростовано сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач зазначає, що при його укладенні не було отримано згоду органу опіки та піклування на здійснення правочину, оскільки ОСОБА_1 з моменту народження постійно проживав у спірній квартирі.

Суд погоджується з таким твердженням позивача, виходячи з наступного.

Згідно довідки Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України № 533 від 27.07.2005 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 (з 25.08.1999 р.), ОСОБА_6 (з 25.08.1999 р.), ОСОБА_11 (з 25.08.1999 р.) та ОСОБА_1 (з 22.06.2004 р.).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У зв`язку із наведеним необхідно виходити із того, чи мала дитина право власності чи право користування нерухомим майном на момент укладення договору купівлі-продажу.

Із наведеного вище вбачається, що дозвіл органу опіки та піклування необхідний у випадку, коли батьки (або особи які їх заміняють) вважають за необхідне розпорядитися нерухомим майном, яке повністю або частково належить неповнолітній дитини або яким дитина має право користуватися.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_1 мав право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки на момент укладення спірного договору проживав там разом із батьками, які були там зареєстровані та проживали.

Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року № 6-396цс15).

Водночас, заперечуючи проти позову відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Під час розгляду справи у ОСОБА_16 подав заяву про застосування позовної давності.

Позивач заперечував проти задоволення заяви, виходячи і з положень частини четвертої статті 261 ЦК України.

Суд не може погодитися позицією позивача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 26 січня 2005 року, а договір купівлі продажу квартири укладено 22 лютого 2005 року. На момент укладення оспореного договору ОСОБА_1 був 1 місяць. Тобто на час укладення спірного договору ОСОБА_1 був малолітнім.

Отже, правило частини четвертої статті 261 ЦК України застосовується до позовів, з якими звертаються особи, які у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років самі вчинили правочин, у тому числі і з належного дозволу, якщо правочин порушує їх права або інтереси. Це ж правило застосовується, якщо інші особи вчинили правочин, що порушував права або інтереси неповнолітньої особи, саме на час вчинення такого правочину.

Оскільки оспорений правочин вчинено тоді, коли дитина була малолітня, а не неповнолітня, їхні інтереси захищають батьки (частина перша статті 39 ЦПК України (2004 року), частина перша статті 59 ЦПК України (у редакції з 15 грудня 2017 року), які і звертаються до суду, то положення частини четвертої статті 261 ЦПК України, на яку посилався позивач, у цій ситуації застосуванню не підлягає.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 363/2894/17-ц (провадження № 61-5337св19).

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями частини 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з заявою, відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думкує підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про порушення його прав у лютому 2015 року. Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з лютого 2015 року, однак позов пред`явлено до суду лише 27 червня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Шнирьова Галина Миколаївна, Служба у справах дітей Дарницької в місті Києві районної державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.10.2020.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА