ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4608/20 Справа № 201/1662/20 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року про залишення позовної заяви без руху

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2010 рік,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2010 рік, залишено без руху.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ставка судового збору за подання позовної заяви, що містить одну з позовних вимог немайнового характеру про встановлення обставини, складає 840,80 грн.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду про залишення позовної заяви без руху в частині визначення розміру судового збору, який необхідно сплатити при поданні позову до суду першої інстанції, спростовується включеними до позовної заяви відомостями, зазначеними в ній підставами, обставинами, зазначеними і долученими до позову доказами, тоді як оскаржувану ухвалу мотивовано припущеннями про те, що клопотання про встановлення обставини є, на думку суду, позовною вимогою. З урахуванням положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, суд першої інстанції безпідставно визначив належну до сплати суму судового збору.

06 квітня 2020 року Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України подав відзив, який мотивовано тим, що позивач умисно вводить суд в оману протягом багатьох років, що виявляється у поданні одних і тих же вимог (визнання безстроковим трудового договору, укладеного між нею та університетом, і на цій підставі виплатити їй заробітну плату) при тому, що наявні рішення судів усіх інстанцій, предметом яких було вирішення цього спору.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи, що згідно норм законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд, в свою чергу, покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті, висновок судді першої інстанції про повернення позовної заяви є хибним, так як відсутність доказів сплати судового збору, не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки суд не позбавлений можливості під час ухвалення судового рішення вирішити питання, зокрема, щодо розподілу судових витрат, що передбачено ст.141 ЦПК України та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільних справах».

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Отже, висновки суду не можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Європейської Конвенції прав людини.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність сплати судового збору за позовну вимогу про встановлення обставин, оскільки згідно положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, тоді як встановлення обставини є похідною вимогою, від якої залежить вирішення питання щодо стягнення на користь останньої заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року - скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида