Ухвала

29 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 757/18055/18-ц

провадження № 61-15453 ск 20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку

на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у загальному розмірі 40 000,00 грн.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого

2019 року залишено без змін.

26 жовтня 2020 року Державна казначейська служба України засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року (надійшла до суду 27 жовтня 2020 року), в якій просять скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження

з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі заявники узагальнено посилаються на неправильне застосування судами попередніх інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначають конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Також касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що оскільки позов заявлено

до Держави Україна, а не до Державної казначейської служби України,

то Держава Україна, як відповідач по даній справі не є платником судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір». Також посилається на те, що позивачі при подачі позовної заяви були звільнені від сплати судового збору. Також заявник посилається на підстави, викладені

в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду

у складі Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 914/1748/17.

Клопотання про звільнення від сплати судового збору не підлягає задоволенню, оскільки стаття 8 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що суд може своєю ухвалою зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2018 року

у справі № 914/1748/17 звільнено від сплати судового збору позивача

у справі про відшкодування шкоди. Однак у цій справі касаційну скаргу подає відповідач - Державна казначейська служба України, яка відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» не звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги у таких категоріях справ.

Ураховуючи викладене, заявнику необхідно сплатити судовий збір у порядку та розмірі, які визначено Законом України «Про судовий збір».

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України випливає, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності

01 листопада 2011 року. При цьому з 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 762,00 грн.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Позовна вимога про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

є майновою вимогою, оскільки позивачі визначили її у грошовому вимірі: по 379 639,00 грн матеріальної шкоди та по 100 000,00 грн моральної шкоди, що в сумі складає 959 278,00 грн.

Таким чином, заявнику необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 17 620, 00 грн (1 відсоток від ціни позову складає 9 592,78 грн, оскільки 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб дорівнює 8 810,00 грн, то сума судового збору за подачу касаційної скарги: 8 810,00*200%=17 620,00 грн).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК

у Печер.р-ні/Печерс. р-н/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, номер рахунку отримувача (стандарт ІВАN): UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055»).

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Також касаційна скарга залишається без руху на підставі пункту 4 частини другої статті 392 ЦПК України. А саме, заявнику необхідно повідомити суд дату рішення суду першої інстанції, яке він просить залишити в силі, оскільки заявник вказує дату «05 лютого 2020 року», а постановою Київського апеляційного суду частково скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали до 30 листопада 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць