Справа № 462/5324/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

за участю секретаря судових засідань Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2011 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 03.09.2020 року звернулася в Залізничний районний суд м.Львова з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який зареєстрований 25 червня 2011 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1164, та стягнення аліментів на утримання доньки в розмірі 1159 грн. щомісячно до досягнення донькою повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, через що у них часто виникали конфлікти, а в подальшому вони взагалі припинили сімейні відносини і стали проживати окремо один від одного, спільного господарства не ведуть. Зазначила, що їхня сім`я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним. Крім того вказує, що утримання дитини вимагає значних матеріальних витрат, які батьки повинні нести в рівній мірі. Враховуючи, що відповідач працює, вважає, що він взмозі сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на подачу позову становить 1159 грн., щомісячно до досягнення донькою повноліття.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Суд вважав за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів за відсутності позивача та відповідача, кожен з яких подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно зі ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 25.05.2011 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1164 (а.с.7), від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Також встановлено, що між сторонами вже тривалий час відсутнє взаєморозуміння та виникають конфлікти, тому вони стали проживати окремо один від одного, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету, а відтак фактично не підтримують жодних відносин.

Враховуючи те, що позов поданий на початку вересня 2020 року, проте з того часу подружжя не примирилося, не налагодило свої сімейні відносини, з огляду на позицію позивача, яка категорично наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач в поданій суду заяві позов визнає, суд не вбачає підстав для надання сторонам строку на примирення.

З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає.

Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч. 1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до положень ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , а її батько ОСОБА_2 проживає окремо від сім`ї та працює.

За таких обставин та наведеного правового регулювання, суд вважає підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі. Доводи ОСОБА_1 про необхідність стягнення аліментів у розмірі не меншому, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, також є обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам ч.2 ст.182 СК України.

Водночас в прохальній частині позовної заяви позивач вказує про стягнення з відповідача щомісячно 1159 грн. аліментів на утримання доньки.

Суд зауважує, що прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлюється щорічно законом про державний бюджет на відповідний рік, який до того ж передбачає неодноразове збільшення цього показника протягом року.

Так, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн. Відтак, мінімальний розмір аліментів на одну дитину в Україні з липня 2020 року для дитини віком від 6 до 18 років складає 1159 грн.

Враховуючи наведене і те, що аліменти стягуються до досягнення дитиною повноліття, а викладена в позовній заяві позиція позивача зводиться до необхідності стягнення щомісячно аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому саме такий спосіб захисту прав дитини є виправданим і ефективним за наведених обставин.

Керуючись принципом розумності та справедливості, враховуючи позицію відповідача про визнання ним позову, а також те, що утримувати дітей зобов`язані обоє батьків, то з відповідача слід стягувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що на час ухвалення рішення складає 1159 грн.

Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачем сплачено 820,40 грн. судового збору (а.с.1-2), а тому ОСОБА_1 слід повернути з державного бюджету 420,40 грн. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 420,40 грн. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову) за позовну вимогу про розірвання шлюбу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а судовий збір в розмірі 820,40 грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якого позивач була звільнена, - з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 12, 13, 141, 223, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 25 червня 2011 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1164.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на час ухвалення рішення складає 1159 грн., щомісячно, починаючи з 03.09.2020 року до її повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави - 840,80 грн. судового збору.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Залізничному районі м.Львова (, що розташоване за адресою: вул. Виговського, буд. 34, м. Львова Львівської області) повернути ОСОБА_1 420,40 грн.сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду, відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через Залізничний районний суд м. Львова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками

апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний