Провадження № 2/760/126/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.,

за участю секретаря - Хліменкової А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за шлюбним договором, -

вста новив :

Адвокат Старик В.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 1228801,20 грн;

-судові витрати прокласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що 21.01.2005 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб.

15.06.2020 між сторонами був укладений Шлюбний договір, п.12 якого встановлено: «У випадку розірвання шлюбу Сторони домовились про те що Чоловік сплачуватиме кожного місяця не пізніше 15 числа грошову суму у розмірі 772,00 (Сімсот сімдесят два) долари США 00 центів, в розрахунку по курсу Національного банку України на день платежу, стром до 15 травня 2022 року».

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2013, яке набрало законної сили 01.10.2013, розірвано шлюб між сторонами.

На думку адвоката Старика В.М., починаючи з 01.10.2013 у відповідача виник обов`язок сплати на користь позивача грошової суми 772 долари США щомісячно.

Як зазначає адвокат, станом на день звернення до суду за позивачем утворилась заборгованість у розмірі 1228801,20 грн.

Посилаючись на п.12 Шлюбного договору від 15.06.2010 та ч.1 ст.93 ч.2 ст.96 ч.1 ст.99 СК України, ч.1 ст.526 ЦК України, як на підставу позову представник позивача звертається до суду за захистом прав позивача.

Крім того, зазначає, що відповідач не виконує покладений на нього Шлюбним договором обов`язок сплати грошових коштів, що є підставою для стягнення їх в примусовому порядку.

Також адвокат зазначає про те, що заходи досудового врегулювання спору не вживалися. При цьому ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.08.2019 вжито заходи забезпечення позову (до подачі позову до суду), шляхом накладання арешту на майно відповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за шлюбним договором.

28.11.2019 від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого останній вважав позовну заяву необґрунтованою та заперечував проти її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідач звертає увагу суду на те, що п.12 Шлюбного договору жодним чином не визначає суб`єкта отримання коштів та підставу виплати коштів.

Оскільки невизначений суб`єкт отримання коштів, немає законних підстав вважати, що дані кошти мають сплачуватися саме на утримання дружини лише з підстав, що остання є стороною договору.

Аналіз п.12 Шлюбного договору, свідчить, що умови за наявності яких виникає право, а відповідно й обов`язок утримання, ним не визначені. Міститься лише визначення розміру та строку виплати коштів без жодного посилання на утримання чи аліменти.

На думку відповідача право на аліменти (утримання) в даному випадку може виникнути за наявності загальних підстав передбачених ст.75 СК України. Умов передбачених ст.76 СК України не виникло. Договір на утримання передбачений ст.78 СК України відсутній.

Пункт 12 Шлюбного договору жодним чином не ідентифікує, що дані кошти стягуються на утримання дружини. Не визначається ні порядок, ні суб`єкт отримання даних коштів, ні підстава. Крім того, не визначені умови, що є обов`язковими в даному випадку для утримання позивача, як колишньої дружини відповідача. Зазначений пункт договору не передбачає обов`язку по утриманню дружини відповідача, виходячи з норм чинного законодавства такий обов`язок у відповідача відносно позивача теж не виникає, протилежного не доведено.

20.12.2019 ОСОБА_5 надав суду відповідь на відзив, відповідно до якої останній не погоджується з мотивами викладеними у відзиві, вважає його спрямованим на уникнення відповідальності.

Представник позивача погоджується з тим, що виходячи із буквального тлумачення положення п.12 Шлюбного договору, дійсно не міститься визначеного суб`єкта отримання грошових коштів, проте, на його думку, у цьому випадку підлягає застосуванню системне тлумачення положень Шлюбного договору, а також положень законодавства.

Адвокат, який діє в інтересах позивача зазначає про те, що без окремого зазначення Шлюбний договір має певні розділи: 1. Загальні положення (п.п.1-5), 2. Правовий режим майна подружжя (п.п.6-10), 3. Правові наслідки розірвання шлюбу (п.п.11-13), 4. Прикінцеві положення (п.п.14-18). Враховуючи предмет договору - майнові відносини подружжя, то очевидним є той факт, що суб`єктом отримання грошових коштів визначених у п.12 Шлюбного договору є інший з подружжя - дружина, тобто позивач.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, заслухавши представників сторін, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст.55 Конституції України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина 3 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з п.4 ч.3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом встановлено, що 21.01.2005 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.3).

В подальшому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2013, яке набрало законної сили 01.10.2013, шлюб між сторонами був розірваний (а.с.4).

Під час шлюбу 15.06.2010 подружжя Єфімових уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. (а.с.5-8).

Підставою звернення до суду є стягнення заборгованості у розмірі 1228801,20 грн, яка на думку позивача виникла в наслідок невиконання відповідачем п.12 Шлюбного договору.

Пункт 12 Шлюбного договору має наступний зміст: «У випадку розірвання шлюбу Сторони домовились про те що Чоловік сплачуватиме кожного місяця не пізніше 15 числа грошову суму у розмірі 772,00 (Сімсот сімдесят два) долари США 00 центів, в розрахунку по курсу Національного банку України на день платежу, стром до 15 травня 2022 року».

Слід звернути увагу на те, що сторони діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), маючи намір урегулювати майнові права та обов`язки як подружжя, а також майнові права та обов`язки як батьків, керуючись статтями 92-102 Сімейного кодексу України, уклали цей шлюбний договір про таке. Так договір не має визначеної та окресленої розділами структури, як хибно вважає представник позивача, натомість має 21 пункт, з відповідними підпунктами у пунктах, які сторони вважали за необхідне окреслити більш детально.

Пунктом 1 Шлюбного договору сторони визначили, що цей договір стосується майнових відносин між подружжям, включаючи майнові права та обов`язки як батьків щодо спільних дітей, і поширюється на будь-яке майно та грошові кошти. Інші питання подружнього життя що не стосуються майнових відносин, вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Цей Шлюбний договір укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Усі зміни та доповнення до цього Шлюбного договору, що можуть виникнути за узгодженням подружжя, мають бути нотаріально посвідчені (п.15). Однак в ході судового розгляду з`ясовано, що будь-яких змін чи доповнень до Шлюбного договору сторони не укладали.

Пункт 2.1. Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" визначає шлюбний договір як договір щодо вирішення питань життя сім`ї (шлюбний договір), яким регулюються майнові відносини між подружжям, у тому числі визначаються їхні майнові права та обов`язки як батьків. Шлюбний договір укладається в письмовій формі в трьох оригінальних примірниках і нотаріально посвідчується. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки, а також можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Крім того, пунктом 18 Шлюбного договору встановлено, що будь-які інші питання, не врегульовані цим шлюбним договором будуть вирішуватися сторонами відповідно до вимог Сімейного кодексу України. За відсутності домовленості (згоди) між подружжям питання вирішуватимуться у судовому порядку. У такому ж порядку вирішуватимуться питання, що стосуються тлумачення цього шлюбного договору, виконання його умов чи визнання його недійсним. За змістом статті 213 ЦК України, тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Це питання вирішується шляхом подання окремого позову до суду. В судовому засіданні встановлено, що з позовом про тлумачення п.12 Шлюбного договору сторони не зверталися.

Водночас, відповідно до ч.1,2 ст.7 СК України, якою врегульовано загальні засади регулювання сімейних відносин, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку необхідно розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст.8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст.3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч.3 ст.6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Статтями 92, 93 СК України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України.

Головною метою шлюбного договору є надання подружжю можливості врегулювання майнових відносин за взаємною згодою сторін. Це означає, що подружня пара може визначити свої взаємні права та обов`язки (як подружжя між собою та/або як батьків між ними й дітьми) винятково матеріального характеру, а саме: правовий режим належного подружжю майна, порядок користування житлом, тощо.

З урахуванням наведеного шлюбний договір необхідно розглядати як особливий різновид цивільно-правового договору зі специфічними ознаками, притаманними правочину, що укладається у особливій сфері шлюбних відносин.

До оцінки шлюбного договору належить застосовувати також й загальні правила чинного законодавства.

У таких висновках необхідно виходити з того, що договір є загально правовою категорією, яка сягає приватного права, це є за походженням суто приватно-правовий інститут.

Сімейне право є органічною частиною приватного права, специфіка існування цієї галузі законодавства визначається особливостями правових відносин, що ним регулюються. За правилом ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тобто законодавцем визначено, що правила ЦК України завжди застосовуються до регулювання сімейних відносин, якщо вони не врегульовані спеціальними актами сімейного законодавства.

Необхідно виходити з того, що інститут договору не є звичайною категорією сімейного законодавства, у цій сфері відносин до договору у сімейних відносинах у першу чергу застосовуються загальні положення ЦК України, норми сімейного законодавства можуть встановлювати виключно певні особливості у механізмі регулювання таких відносин, послуговуючись понятійно-категоріальним апаратом цивільного права.

За європейською правовою традицією, до якої належить й правова система України, сімейне право не є окремою галуззю права, відокремленою від приватного права. А отже, сімейні відносини є видом цивільних (приватних за своєю правовою природою) відносин.

Усе наведене дає підстави розуміти шлюбний договір як різновид цивільного договору, загальне регулювання якого визначається першочергово правилами ЦК України.

Оскільки договір, у тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст.8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

За правилами ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи зазначені особливості, шлюбний договір, як різновид цивільно-правового правочину, як і будь-який інший правочин цивільно-правового характеру, має містити чіткий зміст усіх без виключення пунктів договору, повноту та достатню ясність окремих його умов.

За усіма обставинами, особа, яка об`єктивно знала про готування до укладення Шлюбного договору, повинна була проявити обачність та уважність під час укладання такого договору не допустивши неточностей, невизначеностей під час написання пунктів договору, що за усіма зовнішніми і об`єктивними ознаками для іншої сторони залишатимуться обов`язковими договірними зобов`язаннями, які вона добровільно взяла на себе. Виходячи з того, що Шлюбним договором регулюються будь-які майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки, а також можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків, то законодавець не обмежує сторін конкретними або обов`язковими умовами щодо суті договору в частині врегулювання майнових відносин, крім випадків встановлених законом. Тобто волевиявлення сторін є вільним, однак повинно бути чітким і зрозумілим не допускаючи двоякого трактування прав та обов`язків встановлених укладеним договором.

Однак п.12 Шлюбного договору сторін, не містить чіткого визначення, опису та окреслення: свого змісту, мети цього пункту, цілей спрямування коштів, суб`єкта отримання коштів, самої суми 722 долари США, намірів сторін, які вони виражали при написанні цього пункту, чого вони хотіли при його виконанні, процедури виконання, інших обставин, що мають істотне значення. З урахуванням можливості зазначення у шлюбному договорі необмеженого кола майнових відносин подружжя та відсутності чіткого визначення п.12 Шлюбного договору, його неоднозначності, неконкретності та незрозумілості, що робить його надзвичайно вразливим для зловживання сторонами своїми правами. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Слід звернути увагу на існування норми СК України щодо можливості укладання окремого договору про надання утримання одному з подружжя (ст.78 СК України), сторони не були позбавлені можливості скористуватися даним правом.

Зі змісту ст.81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі № 641/6191/17.

Враховуючи вищевказані правові позиції Верховного Суду та надаючи, оцінку дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд не находить підстав для прийняття до уваги доводів представника позивача, оскільки останнім не доведено перед судом обґрунтованість позовних вимог, а стороною відповідача заперечуються обставини на які посилається сторона позивача.

Слід також зауважити, що в судовому засіданні представником позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що п.12 Шлюбного договору, у викладеному вигляді, породжує для відповідача обов`язок сплати на користь позивача коштів у розмірі 722 долари щомісячно починаючи з 01.10.2013.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з контексту ч.6 ст.81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущення, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В порядку ст.141 ЦПК України, судові витрати суд залишає за позивачем.

Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст.7, 8, 9, 92, 93 СК України, ст.ст.3, 6, 9, 16, 213, 626, 627 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 13, 77, 79, 81, 141, 264 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за шлюбним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко