Справа №443/524/16-ц
Провадження №4-с/443/2/20
УХВАЛА

судового засідання

29 жовтня 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Павліва А.І.,

секретар судового засідання Стасів С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції Прусік Ольги Петрівни від 29.02.2016 про відкриття виконавчого провадження ВП №50329078,

встановив:

Суть скарги.

ОСОБА_1 (заявниця) подала до суду скаргу, в якій просить визнати неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.02.2016 старшого державного виконавця Прусік Ольги Петрівни Державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції у виконавчому провадженні №50329078.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 покликається на те, що старший державний виконавець 29.02.2016 відкрила виконавче провадження ВП №50329078 з виконання судового наказу №2-н-210/2009 про стягнення з неї 40 979,32 грн заборгованості, 204,90 грн відшкодування судового збору та 30,00 грн відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Цей судовий наказ набрав чинності 09.12.2009 та міг бути пред`явлений до виконання згідно з діючим на той час законодавством протягом трьох років, з наступного дня після набрання рішенням законної сили. Станом на 29.02.2016 закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Однак, ОСОБА_2 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження не маючи на це підстав.

Учасники судового провадження у судове засідання не з`явилися, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, однак, в силу приписів частини 2 статті 450 ЦПК України, ці обставин не перешкоджають розгляду скарги.

З огляду на вимоги частини 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши наведені у скарзі аргументи, а також наявні у матеріалах справи документи, доходить висновку, що скарга задоволенню не підлягає виходячи з такого.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Прусік О.П. від 29.02.2016 відкрито виконавче провадження №50329078 з виконання судового наказу №2-н-210/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 40 979,32 грн заборгованості, 204,90 грн відшкодування судового збору та 30,00 грн відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с.5, 55-56).

22.06.2016 виконавчий документ (судовий наказ №2-н-210/2009) повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с.56).

Нормативно-правові акти, якими керувався суд постановляючи ухвалу.

При вирішенні скарги на рішення державного виконавця суд керувався Конституцією України, Цивільним процесуальним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження» (21 квітня 1999 року № 606-XIV дійсного на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (21 квітня 1999 року № 606-XIV дійсного на час ухвалення оскаржуваного рішення) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з приписами частини 1 статті 19 Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Статті 22 та 23 Закону передбачають строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 24 Закону державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Згідно з положеннями частини 1 статті 25 Закону державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Нормою пункту 2 частини 1 статті 47 Закону передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з приписами частини 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків.

Суд зазначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень це сукупність дій визначених Законом України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З конструкції частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження»(21 квітня 1999 року № 606-XIV) вбачається, що державний виконавець вирішуючи питання про відкриття виконавчого провадження зобов`язаний перевірити: чи не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; чи відповідає виконавчий документ вимогам, передбаченим цим Законом; чи пред`явлений виконавчий документ до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Наявність хоча б однієї з наведених обставин перешкоджає державному виконавцю відкрити виконавче провадження шляхом ухвалення відповідної постанови.

На підтвердження викладених у скарзі аргументів заявницею не надано жодного належного та допустимого доказу. Судом також не здобуто жодних фактичних даних, які б узгоджувалися з викладеними у скарзі доводами. Аргументи ОСОБА_1 зводяться до аналізу норм діючого на той час Закону України «Про виконавче провадження», зазначення дати набрання судовим наказом стосовно неї законної сили і дати звернення цього судового наказу до виконання, з чого вбачається, на думку скаржниці, що виконавчий документ звернуто до виконання поза строками, передбаченими законом.

Суд зауважує, що наведені аргументи ОСОБА_1 , за відсутності доказів на їх підтвердження, набувають форми припущень, на яких не може ґрунтуватися доказування.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу заявниці на те, що виконавчий документ у виконавчому провадженні №50329078 повернутий стягувачу 22.06.2016, а саме виконавче провадження знищено, відтак, ухвалене старшим державним виконавцем оскаржуване рішення (постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.02.2016), на даний час, вичерпало свою дію.

З огляду на вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що старшим державним виконавцем оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження ухвалена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року № 606-XIV), у межах її повноважень і таким рішенням право заявника не було порушено, тому суд доходить переконання, що взадоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 450, 451, 260, 261 ЦПК України, суд

постановив:

Судове засідання у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції Прусік Ольги Петрівни від 29.02.2016 про відкриття виконавчого провадження ВП №50329078 проводити без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відмовити в задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції Прусік Ольги Петрівни від 29.02.2016 про відкриття виконавчого провадження ВП №50329078.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Головуючий суддя А.І. Павлів