Справа № 299/2135/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду від 07 листопада 2019 року (головуючий суддя Рішко Г.І.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) у липні 2019 року звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 15.11.2011, станом на 20.05.2019, у розмірі 52 459,22 грн., яка складається з: 21409,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10114,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 17661,35 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 300 грн. - пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2474,25 грн. - штраф (процентна складова).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 15.11.2011, згідно якої отримала кредит в розмірі 14000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Ця заява, за твердженням позивача, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між Банком і відповідачем Договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Відповідно до умов ст.207, 634, 638, 639 та 642 ЦК України, Банк вважає, що підписанням вказаної заяви доводиться укладення між сторонами договору в письмовій формі та ознайомлення відповідача з його умовами. На підтвердження обставин, на які позивач посилався, як на підставу для задоволення позову, ним додано до позовної заяви письмові докази: розрахунок заборгованості, копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк», витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», копія паспорту відповідача ОСОБА_1 . Позивач .

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року позов задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.11.2011 року у розмірі 21409,12 грн. - за тілом кредиту та 783,97 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Банк оскаржив його в апеляційному порядку в частині відмови у стягненні частини заборгованості по тілу кредиту. Вважає, що таке прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд неправомірно відмовив у стягненні частини тіла кредиту, оскільки така заборгованість має дві складові, а саме: 21 409,12 грн - тіло кредиту на звітну дату, тобто поточна заборгованість за кредитом; 10 114,50 грн. - тіло кредиту на прострочене на звітну дату, тобто прострочена заборгованість за кредитом. Таким чином судом не було враховано прострочену суму заборгованості за тілом кредиту.

У запереченнях на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову (а.с.51-56). В той же час, рішення суду відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилась. Судова повістка, яка повернулась до апеляційного суду з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», направлялась на адресу місця проживання відповідача, зареєстровану у встановленому законом порядку, що вказана у позовній заяві, міститься у фотокопії паспорту відповідача (а.с.30), та інформації Виноградівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області (а.с. 42). Відповідач іншу адресу суду не повідомила. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є 09.10.2020 - день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку (а.с.98). ОСОБА_2 , який представляв інтереси відповідача в суді першої інстанції, надіслав на адресу апеляційного суду заяву, у якій зазначив, що строк дії Договору про надання правової допомоги між ним та ОСОБА_1 сплив 04.10.2020. Після прийняття рішення судом ОСОБА_1 до нього не зверталась. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15.11.2011 ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг у ПриватБанку (а.с. 12). У заяві зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком Договір про надання банківських послуг. В заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Отже, вказаною заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг.

Також до позовної заяви додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 14 - 28), довідку про умови кредитування, у якій відсутній підпис позичальника. Додано до позову розрахунок заборгованості за договором, згідно з якого заборгованість ОСОБА_1 станом на 20.05.2015 становила 52 459,22 грн., яка складається з: 21409,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10114,50 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 17661,35 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 300 грн. - пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2474,25 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 7-11).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору саме на таких умовах, не доведено всіх істотних умов договору, та не знайшов підстав для задоволення позову Банку в частині стягнення на його користь з ОСОБА_1 10114,50 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 17661,35 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 300,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2474,25 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст.633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом ст. 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тіла кредиту - платіж за користування кредитними коштами, що за своєю суттю є процентами, оскільки у розрахунку заборгованість за процентами дорівнює «0». Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на умови Договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, відсутність підпису позичальника на Довідці про умови кредитування, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи (а.с. 14 - 28) не визнаються відповідачем та не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 15.11.2011 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді всі істотні умови договору, в тому числі, визначення простроченого тілу кредиту.

Відповідний правовий висновок наданий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року, справа №342/180/17.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, Банк має право на стягнення у примусовому порядку з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто заборгованість за тілом кредиту, і відповідачем не оскаржено рішення суду в частині стягнення тіла кредиту у визначеному позивачем розмірі.

В частині вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 10114,50 грн. слід зазначити наступне.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом

З системного аналізу норм, які регулюють правовідносини позики та кредиту, слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Враховуючи, що стягненню з відповідача підлягає виключно сума безпосередньо отриманих коштів, а також те, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заборгованість за простроченим тілом кредиту до стягнення не підлягає.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами ст.368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст.381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Головуюча:

Судді: