Справа № 136/833/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1830/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оратівського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Климчука С. В. в залі суду смт Оратів Вінницької області, зі складенням її повного тексту 31 серпня 2020 року,

у справі № 136/833/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Нападівська сільська рада Липовецького району Вінницької області, Фермерське господарство «Зінденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Щавінського К.С. задоволено. Провадження у справі № 136/833/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Нападівська сільська рада Липовецького району Вінницької області, Фермерське господарство «Зінденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження, наказів, договорів оренди землі та скасування рішень закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Роз`яснено позивачу, що вказаний позов може бути розглянутий в порядку господарського судочинства.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Оратівського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у листопаді місяці 2012 року йому стало відомо, що його права та свободи було порушено розпорядженням Липовецької РДА від 06.12.2004 за № 288, яким було припинено його право користування земельною ділянкою. В ході розгляду його справ в судах, провадження у справі було закрито в порядку адміністративного і господарського судочинства. Суд, в порушення ч. 2 ст. 31 ЦПК України не розглянув справу та в порушення вимог ч. 1 ст. 32 ЦПК України допустив спір про підсудність, закрив провадження у справі не вирішивши питання про передачу справи до іншого суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав, зазначених в ній, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Щавінський К. С. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначення позивачем у позовній заяві від 10.05.2016 року (в тому числі в оновленій редакції від 06.06.2016 року а.с. 38-44) в складі відповідачів фізичної особи ОСОБА_2 , суд оцінив критично, оскільки здійснено позивачем свідомо з метою створення штучної підсудності місцевому загальному суду для розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивачем в супереч вимогам ст. 175 ЦПК України, не вказано зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, щодо ОСОБА_2 .. Окрім цього, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також докази, що підтверджують вказані обставини, свідчать про те, що спірна земельна ділянка площею 22,88 га дійсно перебувала у користуванні Селянського (фермерського) господарства «Соб» та усі юридично значущі дії стосовно неї вчинялись ОСОБА_1 в якості голови господарства, який діяв як керівник в інтересах юридичної особи - Селянського (фермерського) господарства «Соб».

Фермерське господарство є юридичною особою, тому його земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Суд прийшов до висновку, що оскільки даний спір стосується земельної ділянки для ведення фермерського господарства і на момент відкриття провадження у справі ОСОБА_1 вже було зареєстроване Фермерське господарство «СОБ», то дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99).

Отже, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси.

Вирішуючи спір, суд повинен установити: чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування.

Так, Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Інакше кажучи, відмова у задоволенні позову відбувається з підстав відсутності порушення прав та інтересів позивача, лише у разі чого виникає право на позов. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування.

Проте суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув та безпідставно закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не спростовують такий висновок апеляційного суду і посилання суду першої інстанції на висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №272/1652/14-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі №927/79/19, оскільки факт передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у користування ФГ «СОБ» має значення для вирішення спору по суті, а не для визначення його юрисдикції.

За таких обставин судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оратівського районного суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник