ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1261/17 Номер провадження 22-ц/814/1875/20Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року (час ухвалення судового рішення з 16:06:02 року по 16:14:39 року, дата виготовлення повного тексту рішення 24 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на ј частину домоволодіння в порядку спадкування та вилучення частки у добросовісного набувача, треті особи: Кременчуцька державна нотаріальна контора Полтавської області, Приватний нотаріус Сапко Ольга Борисівна.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлих батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок спільного проживання з ними;

визнати договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Сапко О.Б., 10.11.2003 р., недійсним;

визнати свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_5 06.12.2002р. за №8014, посвідчене третьою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою недійсним;

витребувати 1/4 частину житлового будинку у відповідача, як добросовісного набувача;

визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування на 1/4 частину житлового буд. АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що, на її думку, вона фактично вступила в спадщину після померлої матері, яка залишила заповіт на неї та її брата в рівних частках на житловий будинок, оскільки на час її смерті та після до смерті батька у грудні 2002 року проживала з батьками в с.Омельник у спірному будинку. Однак нотаріусом видано свідоцтво про право власності за заповітом лише на брата та не повідомлено її про дані дії. Лише після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і отримання відмови їй стало відомо, що все спірний будинок успадкований її братом та подаровано ОСОБА_6 .

Позивач вважає, що нотаріус, який оформлював спадщину, був зобов`язаний врахувати наявність іншого спадкоємця у заповіті і оформити право власності брата лише на Ѕ частину спірного житлового будинку.

Зазначала, що оскільки свідоцтво про право на спадщину являється недійсним, то і договір дарування, укладений між її братом і ОСОБА_6 , є також недійсним. Як їй стало відомо, реально мав місце договір купівлі - продажу, а не дарування.

Вважає, що вона набула право власності на спадкове майно внаслідок того, що вона прийняла його фактично, так як проживала разом з померлими матір`ю та батьком.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 липня 2017 року залучено до участі у справі третіх осіб: Третю Кременчуцьку державну нотаріальну контору Полтавської області, Приватного нотаріуса Сапко О.Б..

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2018 року замінено відповідача ОСОБА_6 на ОСОБА_2 .

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи та не надав належної оцінки доказам по справі, а саме не звернув уваги на засвідчений секретарем виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області акт від 22.05.2017 року, яким підтверджується факт її проживання з батьками до грудня 2002 року, тобто до і після смерті матері та до смерті батька. При аналізі показань свідків суд порушив вимоги ст. 77 ЦПК України, оскільки не оцінив критично покази свідка ОСОБА_7 , який пояснював, що вона була лише у батьків з короткостроковим візитом у 1997 році.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Циганкова І.І., представник ОСОБА_2 , проаналізувала доводи апеляційної скарги і зробила висновок про їх необґрунтованість, навівши свої доводи на підтвердження законності висновків суду першої інстанції. Прохала слухати справу за відсутності ОСОБА_2 та її представника.

Кременчуцька державна нотаріальна контора Полтавської області, надавши свої пояснення по справі, просила слухати справу за відсутності їх представника, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки (а.с.19).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_8 (позивачка по справі) та ОСОБА_5 , заповівши останнім в рівних долях Ѕ частину житлового будинку та господарські будівлі, що розташовані в селі Омельник Кременчуцького району Полтавської області, і взагалі все те, що належатиме їй на день її смерті. Заповіт складений і завірений 18 червня 1997 року секретарем виконкому Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, і зареєстровано в реєстрі за № 31 (а.с.21).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після укладення шлюбу 11.09.1998 року змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.23).

Зареєстрованими місцем проживання ОСОБА_1 з 08 грудня 1995 року є: АДРЕСА_2 (а.с.5 зворот).

На звернення ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини 15.03.2017 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зазначено неподання ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини (а.с.22).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія ВАК № 186052 від 06.12.2002 року, ОСОБА_10 прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , яке складається з житлового будинку л.Аа, розмір жилої площі 52,3 кв.м., літньої кухні, льоху л.Б, Бп, сараю л.В, туалету л.Г. колодязя л.К, огорожі № 1,2, та земельної ділянки площею 0,29 гектарів в межах згідно з планом, яка передбачена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,10 га, та ведення особистого підсобного господарства 0,19 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.44).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкове майно належало ОСОБА_4 : - житловий будинок і будівлі на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Омельницькою сільською радою Кременчуцького району 13.11.2002 року за №78, зареєстрованого в Кременчуцькому МБТІ 22.11.2002 року в реєстровій книзі № 19 за реєстровим № 127, а земельна ділянка на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія РІ № 511707, виданого Омельницькою сільською радою Кременчуцького району 23.05.2001 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 383.(а.с.44)

Згідно договору дарування від 10.11.2003 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями, що складається з житлового будинку літ. Аа, розмір жилої площі 52,3 кв.м., загальною площею 79,8 кв.м., літньої кухні літ. Б, льоху літ. Бп, сараю літ. В, вбиральні літ. Г. колодязя літ. К, огорожі № 1,2, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташовані на приватизованій земельній ділянці (а.с.20).

Відповідно акту від 22 травня 2017 року, засвідченого секретарем виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області Гнєдаш І.В., свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які проживають за адресою: АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , пояснили, що ОСОБА_1 проживала разом зі своїм батьком ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_3 ( а.с.16)

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 549 ЦК УССР прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство чинне, на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС ВС від 16 жовтня 2019 року (справа №319/1166/18) висловлена така правова позиція:

«Доводи касаційної скарги про те, що факт проживання за однією адресою зі спадкодавцем, ведення з ним спільного підсобного господарства є достатніми обставинами, що свідчать про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, є безпідставними з огляду на наступне.

Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК УРСР слід дійти висновку, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння, спадковим майном; 2) якщо він. подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, щодо спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року , передбачається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01 січня 2004 року, дійсно, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину, але фактичний вступ у володіння або управління повинен мати місце протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Нотаріусу мають бути повідомлені або ним встановлені відомості про фактичне прийняття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.»

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достатніми і достовірним доказами ті обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, та на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, по суті, зводяться до незгоди позивача з оцінкою судом першої інстанції поданих у справу доказів.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і дав правильну оцінку доказам, що надані позивачем.

Акт обстеження від 22 травня 2017 року містить повідомлення двох осіб - ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , про те, що позивачка проживала разом з батьками. У цьому акті відсутні дані про те, з якого по який час вона проживала разом з батьками. Зазначені особи не допитані як свідки.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , які допитані судом за клопотанням позивачки не підтвердили факт проживання позивачки разом з батьками на день відкриття спадщини.

Отже, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недоведеність належними і достатніми доказами того факту, що позивачка у шестимісячний строк після відкриття спадщини вчинила дії, які б свідчили про вступ в управління або володіння, спадковим майном у розумінні положень частини першої статті 549 ЦК УРСР.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов