Ухвала

Іменем України

26 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 759/15306/17

провадження № 61-14691ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року про вжиття заходів забезпечення позову та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визнання договору недійсним та стягнення коштів, та просив суд визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Highlander», номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за довідкою-рахунком № НОМЕР_3 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 збитки у розмірі 1 956 500 грн, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за довідкою-рахунком №B1 А469185.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 матеріальний збиток у розмірі 1 498 872 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено дату судового засідання.

Крім того, ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на Ѕ частину квартири, загальною площею 82,5 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на гаражний бокс загальною площею 20,7 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «Чайка» автогаражний кооператив (Подільський район), гараж НОМЕР_4 , адреса ГК: міста Київ, вул. Кирилівська, 82, на автомобіль марки Renault Logan Van д.н.з. НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 .

Заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року заяву ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 задоволено.

Накладено арешт на Ѕ частину квартири, загальною площею 82,5 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна -00, номер запису про право власності 12252101.

Накладено арешт на гаражний бокс загальною площею 20,7 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , адреса ГК: місто Київ, вул. Кирилівська, 82 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), який належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Накладено арешт на автомобіль марки Renault Logan Van д.н.з. НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , який належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.

03 жовтня 2020 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язкуОСОБА_1 , подав касаційну скаргу (надійшла 07 жовтня 2020 року), в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили повторне вжиття заходів забезпечення позову на одне й теж майно, тоді як заходи забезпечення позову вже були вжиті в даній справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до частини першої, сьомої статті 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Встановивши, що в даній цивільній справі є майновий спір між сторонами у вигляді стягнення з відповідача грошових коштів на загальну суму 1 960 600 грн, у зв`язку з чим існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик, що відповідач в подальшому може здійснити будь-яким чином відчуження майна, що унеможливить виконання рішення суду у справі, суд першої інстанції під час нового розгляду, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви та накладення арешту.

Крім того, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідача.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року про вжиття заходів забезпечення позову та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк