Справа № 128/977/19
Провадження № 22-ц/801/1492/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 рокуСправа № 128/977/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ЦВ ДВС м. Вінниця ТУЮ у Вінницькій області,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центральний відділ державної виконавчої служби м. Вінниця ТУЮ у Вінницькій області про визнання недійсними свідоцтв про придбання будинку з публічних торгів, постанови та актів про передачу майна стягувачеві та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 червня 2020 року,

встановив:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центральний відділ державної виконавчої служби м. Вінниця ТУЮ у Вінницькій області про визнання недійсними свідоцтв про придбання будинку з публічних торгів, постанови та актів про передачу майна стягувачеві та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Хмельницького обласного суду від 13 лютого 2000 року, він був засуджений за ч.3 ст. 125, ч.2 ст.17, п «Г» ст.93, ч.2 ст. 145, ч.3 ст.206, ч.2 188-1 КК України до 11 років позбавлення волі та з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 - 49 506,32 гривень матеріальної шкоди та 15 000 гривень моральної шкоди і на користь ОСОБА_3 - 15 000 гривень моральної шкоди.

В ході досудового розслідування в кримінальній справі № 2-6/00 слідчим у порядку забезпечення цивільного позову було накладено арешт на його майно - домоволодіння з господарськими будівлями, яке розташоване в АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ 2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 та рушницю.

На підставі постанови про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року, затвердженої відділом Державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції в м. Вінниця та акту про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року, належне йому домоволодіння в с. Зарванці передано у власність ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 , згідно відповідних свідоцтв, вартість переданого стягувачам майна була оцінена в 63 873 гривень.

Вказує, що згідно з листом Регіонального сервісного центру у Вінницькій області МВС України від 21 листопада 2017 року, транспортний засіб «ВАЗ - 2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 23 червня 2001 року на підставі рішення ДВС Вінницького УЮ знято з обліку для реалізації, а накладений на нього арешт був знятий. З того часу він вже не являється власником зазначеного транспортного засобу.

Вважає, що кошти від продажу належного йому автомобіля також повинні бути зараховані в рахунок погашення боргу за вищезазначеним вироком Хмельницького обласного суду.

Вказує, що його борг за вищезазначеним вироком суду повністю відшкодовано, однак згідно з постановою «Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника» від 26 вересня 2017 року, підписаною головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця ГУЮ у Вінницькій області, з його доходів належить здійснювати відрахування у розмірі 50% до виплати загальної суми боргу 51 263,75 гривень ОСОБА_2 та Центральному відділу ДВС міста Вінниця. Постанову винесено в рамках виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа №2-6/00, виданого Хмельницьким обласним судом 06 травня 2000 року на виконання вищевказаного вироку.

ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Вінниця ГУЮ у Вінницькій області та просив надати йому офіційну відповідь, на якій підставі державний виконавець, виносячи постанову від 26 вересня 2017 року, зазначив в ній всю суму боргу, зазначену у виконавчому листі та не врахував ті суми, які вже були повернуті стягувачам за рахунок реалізації належного йому майна, на що його повідомлено про те, що даний відділ реалізацію його майна не проводив, та будь-які відомості про реалізацію мого майна у відділі відсутні. В цьому ж листі зазначено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, тому дослідити та надати будь-які копії матеріалів не представляється можливим.

На його запит листом ВООБТІ від 13 лютого 2018 року, його повідомлено, що раніше належний йому будинок на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2002 року належить ОСОБА_4 . Відомостей про те, хто продав їй зазначений будинок, йому на запит адвоката не надали, пославшись на те, що такі відомості можуть бути витребувані лише на запит суду.

Вважає, що майно вилучено у нього незаконно, а громадянка ОСОБА_4 заволоділа його будинком без належної правової підстави.

01 листопада 2019 року, ОСОБА_1 подав до суду (доповнену) позовну заяву, в якій повідомив, що після отримання судом витребуваних документів позивач вперше був ознайомлений з постановою про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року та актами про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року, належного йому домоволодіння в селі Зарванці у власність ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 .

Вважає вищезазначені постанову та акти незаконними, оскільки ні про відкриття виконавчого провадження, в рамках якого, начебто було реалізоване належне йому нерухоме майно, ні про продаж майна шляхом проведення прилюдних торгів, ні про те яким чином і ким буде оцінюватись майно, ні про передачу майна стягувачеві відділом ДВС Ленінського районного управління юстиції в м. Вінниця ні він, ні його родичі не повідомлялись. В самій постанові не зазначено, в рамках якого виконавчого провадження ця постанова була винесена, та коли воно було відкрито.

Вказує, що в матеріалах кримінальної справи Хмельницького обласного суду щодо його засудження відсутні будь-які відомості про те, що на виконання вироку в частині відшкодування шкоди було реалізоване належне йому нерухоме майно та передане стягувачеві в рахунок погашення боргу. А сам ОСОБА_2 , звернувшись до ДВС з виконавчим листом на виконання вищезазначеного вироку суду в 2017 році, підтвердив, що раніше таке виконавче провадження не відкривалось.

Вважає, що при видачі відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постанови та актів «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу», було порушено норми законодавства оскільки, ні оцінка, ні переоцінка майна, ні організація продажу майна з прилюдних торгів державним виконавцем не проводилась, а він, як сторона виконавчого провадження про вищезазначені виконавчі дії не повідомлявся.

З урахуванням вищевикладеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд:

- визнати недійсними постанову «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року, затверджену відділом Державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції в м. Вінниця та актів «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року, виданих тим же відділом державної виконавчої служби, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним свідоцтво про придбання жилого будинку з публічних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. 23 липня 2002 року, згідно з яким ОСОБА_2 належить право приватної власності на 74,81% жилого будинку з прибудовою та господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним свідоцтво про придбання жилого будинку з публічних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. 23 липня 2002 року, згідно з яким ОСОБА_3 належить право приватної власності на 16,62% жилого будинку з прибудовою та господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

-витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 на його користь житловий будинок з прибудовою та господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

З поданої ОСОБА_1 20 грудня 2019 року заяви вбачається, що він доповнив свої вимоги та просив суд також визнати недійсними, незаконними прилюдні торги та повернути йому викрадену у нього збудовану ним його приватну садибу по АДРЕСА_1 та компенсувати йому матеріальні та моральні збитки викладені раніше у його клопотанні.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 червня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору: Центральний відділ державної виконавчої служби м. Вінниця ТУЮ у Вінницькій області про визнання недійсними свідоцтв про придбання будинку з публічних торгів, постанов та актів про передачу майна стягувачеві та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 червня 2020 року мотивоване тим, що позивачем заявлені позовні вимоги до відповідачів - фізичних осіб, які є неналежними відповідачами у спорах, що виникають при реалізації нерухомого майна в порядку примусового виконання процесуального рішення суду. Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем житлового будинку з прибудовою та господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 та не встановлено підстав зазначених у ч. 1 ст. 388 ЦК України щодо витребування із незаконного володіння вказаного приміщення. Крім того, позивачем не надано суду належних, допустимих доказів, в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними постанови «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року та актів «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року, а також двох свідоцтв про придбання жилого будинку з публічних торгів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на порушення норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору не встановив дійсні обставини справи, а саме не дослідив факт проведення прилюдних торгів на яких було реалізоване майно заявника в рахунок погашення боргу. Вважає, що належне йому майно було вилучено незаконно, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо проведення вказаних прилюдних торгів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, які передбачені ч.3 ст.125, ч.1 ст. 17, п «г» ст.93, ч.2 ст. 145, ст.100, ч.2 ст 206, ст. 189-2, ст. 42 КК України до остаточного покарання у виді 11 років позбавлення волі. В тому числі стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 3 000 гривень моральної шкоди; 49 506, 32 гривень - матеріальної шкоди; ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 15 000 гривень моральної шкоди (т. 1 а.с.11-16).

Сторонами не заперечувалось, що в ході розслідування вказаної кримінальної справи, слідчим було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , зокрема і на цілий житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 .

З копій свідоцтв про придбання жилого будинку з публічних торгів від 23 липня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., які зареєстровані в реєстрі за №№910,912, установлено, що на підставі постанови про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року, затвердженої відділом ДВС Ленінського РУЮ м. Вінниці 11 липня 2002 року, акта про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу від 11 липня 2002 року, ОСОБА_2 належить право приватної власності на частину майна, що становить 74,81 % на суму 47 782, 5 гривень; ОСОБА_3 належить право приватної власності на частину майна, що становить 16,62 % на суму 10 616,76 гривень. Майно складається з одного жилого цегляного будинку з прибудовою, житлово площею 85,5 кв.м., позначеного на плані літерою "А", та господарських будівель: сарай-баня літ. «Б», вбиральня- душ літ. «В», теплиця з металевого каркасу літ. «Б1», огорожа № 1-3, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Вартість жилого будинку з господарськими будівлями згідно висновку № 14 судової будівельно- технічної експертизи складає 63 873 гривень. Жилий будинок господарськими будівлями раніше належав гр. ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 11 лютого 1994 року за реєстром №/1-426, зареєстрованого в комунальному підприємстві "Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" 14 лютого 1994 року за № 523 (т.1 а.с.17-18, 124, 127).

Постановою державного виконавця Бойко І.Г. від 11 липня 2002 року передано непродане майно, а саме, цілий житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, житловою площею 85,5 кв.м. зазначений на плані літерою "А" та господарські будівлі: цегляні: сарай-баня літ. «Б», вбиральня- душ літ. «В», теплиця з металевого каркасу літ. «Б1», огорожа № 1-3, що належить боржнику громадянину ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 11 лютого 1994 року, посвідченого Державним нотаріусом Надольською Т.П. завідуючою Вінницької районної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-426, ВООБТІ від 14 лютого 1994 року за № 523, за оцінкою, за якою було передано на реалізацію в рахунок погашення боргу громадянам, що заявили про своє бажання залишити непродане майно за собою, пропорційно по -74,73%, відповідно до залишку боргу. ОСОБА_2 - 74,73% на суму 47782,50 гривень, що складає 74,81% будинку з господарськими спорудами; ОСОБА_3 - 74,73% на суму 106 16,76 гривень, що складає 16,62% будинку з господарськими спорудами; ОСОБА_5 - 74,73% на суму 5473,74 гривень, що складає 8,57 % будинку з господарськими спорудами (т.1 а.с.125).

Відповідно до актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, непродане майно, а саме, цілий житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , відповідно до часток, які зазначені вище, передано відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які майно прийняли (т. 1 а.с. 126,128).

З копії договору купівлі -продажу жилого будинку від 02 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., зареєстрованого в реєстрі за №1747, убачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (продавці) продали, а ОСОБА_4 покупець купила цілий житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, житловою площею 85,5 кв.м. зазначений на плані літерою "А" з відкритою верандою «а», балконом, ганком та господарські будівлі: сарай-баня літ. «Б», вбиральня- душ літ. «В», теплиця з металевого каркасу літ. «Б1», огорожа № 1-3 (т.1 а.с.220). Даний договір ОСОБА_4 зареєструвала в ВООБТІ, про що свідчить копія відповідного реєстраційного посвідчення (т.1 а.с.221).

Згідно листа Апеляційного суду Хмельницької області віл 26 листопада 2007 року, адресованого ОСОБА_1 , убачається, що у матеріалах кримінальної справи відсутній висновок № 14 будівельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати, яка проводила експертну оцінку приватного будинку, який розташований в с. Зарванці Вінницького району (т. 1 а.с. 202).

Згідно листа від 13 лютого 2018 року №612/1/01-7/18 з КП «ВООБТІ» вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі - продажу від 02 жовтня 2002 року (т.1 а.с.20).

Згідно до листа Центрального відділу ДВС м. Вінниця Головного ТУЮ у Вінницькій області від 09 грудня 2019 року № 133283/15.26-25/14 адресованого позивачу ОСОБА_1 убачається, що даний відділ ДВС позбавлений можливості надати позивачу копії документів оцінки арештованого майна, що підлягало реалізації, оскільки даним відділом ДВС реалізація майна, яке зазначено у заяві ОСОБА_1 - не проводилось (т. 1 а.с. 223).

У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи

Такі висновки Великої Палати Верховного Суду містяться у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в частині визнання недійсними, незаконними прилюдних торгів до фізичних осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як до відповідачів, які, з урахуванням вимог діючого на час виникнення правовідносин щодо примусового виконання виконавчих листів «Тимчасового положення про порядок приведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», затвердженого наказом № 68/5 від 27 жовтня 1999 року, 2 листопада 1999 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 745/4038, є неналежними відповідачами у даному спорі, що виник під час реалізації нерухомого майна в порядку примусового виконання рішення суду.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв, а тому встановивши, що зазначені фізичні особи не повинні відповідати за пред`явленим позовом місцевий суд прийшов до правильного висновку про відмову в його задоволенні у вказаній частині.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що до предмета доказування в даній справі належало дотримання чинного на той час «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», затвердженого наказом № 68/5 від 27 жовтня 1999 року, 2 листопада 1999 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 745/4038, при цьому позивачем жодних належних та допустимих доказів порушення вказаного положення не надано.

За встановлених обставин справи, при відсутності належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог позивача про визнання недійсними постанови «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року, затвердженої відділом ДВС Ленінського РУЮ в м. Вінниця та актів «Про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу» від 11 липня 2002 року, свідоцтв про придбання жилого будинку з публічних торгів, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. 23 липня 2002 року, є вірним висновок місцевого суду про відмову в задоволенні цих вимог.

Разом із тим, питання правомірності дій державного виконавця при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо призначення прилюдних торгів, визначення вартості чи оцінки майна, тощо підлягають оскарженню в порядку, передбаченому зазначеним Законом.

Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, зокрема:

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до роз`яснень п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали нерухоме майно, яке є предметом спору в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень і підстав для визнання їх недійсними в ході розгляду справи встановлено не було, а в подальшому, за їх волею, відповідно до договору купівлі-продажу продали це майно ОСОБА_7 , яка є також добросовісним набувачем, підстав для витребування із незаконного володіння у останньої на користь позивача житлового будинку з прибудовою та господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , колегія суддів не вбачає, на що вірно звернув увагу місцевий суд.

Доводи апелянта про те, що державними виконавцями невірно розраховано його боргові зобов`язання за вироком суду, які на його думку, з урахуванням реалізованого належного йому майна він виконав, до уваги не приймаються, а можуть бути підставою для здійснення перерахунку державним виконавцем за заявою боржника або для оскарження визначеного державним виконавцем розміру заборгованості у визначеному законом порядку.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, правомірно відхилив зазначені вище обставини, як підставу для задоволення позову, ухваливши в цій частині законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюка