КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/6122/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Болотова Є.В., Гуля В.В., із участю секретаря Линок В.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд державного майна України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, де просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства Інфраструктури України про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» №2-О від 03 січня 2019 року, поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи ( витрат на професійну правничу допомогу ) у розмірі 18 750 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом №2-О Міністерства інфраструктури України від 03 січня 2019 року позивача звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено на цю посаду ОСОБА_2 .

Разом з тим, оскільки станом на 03 січня 2019 року Міністерством інфраструктури, як уповноваженим органом управління, не було прийнято рішення про призначення директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» за результатами проведення відповідного конкурсу, в той час, як настанням саме вказаної події було обумовлено припинення укладеного між сторонами строкового трудового контракту, позивач вважає своє звільнення незаконним.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що оскаржуваний наказ про звільнення було винесено у період його тимчасової непрацездатності, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На його обґрунтування зазначено про те, що між сторонами було укладено саме строковий трудовий договір, закінчення якого було обумовлене настанням певної події, в даному випадку - прийняттям уповноваженим органом управління відповідного рішення.

При цьому, у наказі про призначення позивача не міститься жодних посилань на те, що відповідним рішенням уповноваженого органу управління має бути саме рішення про призначення директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ».

Крім того, оскаржуваний позивачем наказ Міністерства інфраструктури України №2-О від 03 січня 2019 року виданий Державним секретарем на підставі п. 12 ч. 4 ст. 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» в редакції, що діяли на час прийняття наказу, та передбачали, що Державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства.

За вказаних обставин, посилання позивача на те, що його звільненню має передувати прийняття рішення виключно при призначення іншої особи на посаду директора підприємства за результатами проведення відповідного конкурсу, є безпідставними та такими, що спростовуються самим змістом наказу про його призначення.

Натомість, звільнення відповідача відбулося у зв`язку з прийняттям уповноваженим органом управління відповідного рішення - призначення на посаду в.о. директора ДП «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» ОСОБА_2 , що, в свою чергу, відповідає умовам укладеного між сторонами строкового трудового договору та вимогам трудового законодавства України.

Щодо посилань позивача на те, що його було звільнено під час перебування на лікарняному, слід зазначити наступне.

Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, в день звільнення позивач перебував на лікарняному, про що свідчить відповідний лист непрацездатності серії АДЖ №503037 від 03 січня 2019 року.

При цьому, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом 5 цієї статті ), а також у період перебування працівника у відпустці.

Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, враховуючи те, що ч. 3 ст. 40 КЗпП України забороняє звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в той час, як позивача було звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що відповідач, звільняючи позивача під час перебування останнього на лікарняному, в даному випадку не допустив жодних порушень вищевказаних положень закону.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи ( причини пропуску позовної давності тощо ) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, наказом Міністерства інфраструктури України №6-О від 31 січня 2017 року звільнено ОСОБА_1 01 лютого 2017 року з роботи із займаної посади директора державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» у зв`язку із закінченням терміну дії укладеного з ним контракту відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Призначено ОСОБА_1 виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 02 лютого 2017 року на період до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства ( а.с. 10-11 т. 1 ).

На підставі наказу Міністверства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року було припинено повноваження ОСОБА_1 з виконання обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України

( а.с. 83-87 т. 2 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано неправомірним наказ Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» та скасовано його.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 03 травня 2018 року.

Стягнуто з Державного підприємства виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114 954,84 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів ( там же ).

Наказом Міністерства інфраструктури України №1-О від 02 січня 2019 року на виконання відповідного рішення Шевченківського районного суду від 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 03 січня 2019 року ( а.с. 12-13 т. 1 ).

Того ж дня, наказом №2-О Міністерства інфраструктури України ОСОБА_1 було звільнено з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та призначено на цю посаду ОСОБА_2 ( а.с.15-16 т. 1 ).

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року

( а.с. 71-76 т 1 ), яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року ( а.с. 88-93 т. 2 ), рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 18 жовтня 2018 року скасовано.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Суд апеляційної інстанції враховує той факт, що з набранням законної сили рішення суду апеляційної інстанції ( а.с. 71-76 т. 1 ), наказ №1-ОМіністерства інфраструктури України від 02 січня 2019 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 втратив правову підставу для його видання.

Таким чином, трудові правовідносини між сторонами були припинені з ухваленням 13 лютого 2019 року постанови Київським апеляційним судом, зокрема, про скасування наказу №31-О про звільнення позивача з роботи 02 травня 2018 року.

Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача, у спосіб, визначений чинним законодавством, зокрема, визнання протиправним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України №2-О від 03 січня 2019 року в повній відповідності до положень ст.ст. 13, 232 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу Міністерства інфраструктури України

№2-О від 03 січня 2019 року, не звернув уваги на той факт, що постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , а отже трудові відносини між сторонами були припинені відповідно до наказу про звільнення позивача з роботи 02 травня 2018 року.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні знайшли часткове своє підтвердження при розгляді справи лише щодо вимог, що стосуються наказу про звільнення позивача з роботи.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та наявності правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні наказу про звільнення з ухваленням за цими вимогами нового судового рішення про їх задоволення згідно положень ст. 376 ЦПК України.

Що ж до позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», стягнення з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на правову допомогу, то суд апеляційної інстанції вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, як вже було вище зазначено, трудові відносини між позивачем та Державним підприємством «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ» були припинені та вказані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, яка задоволенню не підлягає, за відсутності, як встановив місцевий суд, правових підстав для цього згідно ст. 374 ЦПК України.

Окрім цього, з точки зору суду другої інстанції, позивач не надав доказів згідно положень ст.ст. 77-81 ЦПК України на підтвердження факту сплати грошових коштів на правничу допомогу, що додатково свідчить про необґрунтованість заявлених вимог з цього приводу.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із Міністерства інфраструктури України на користь держави на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України судовий збір, що підлягав сплаті при подачі позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 3 842 (( 1 921 х 0,4 ) + ( 1 921 х 0,4 х 150 : 100 )) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд державного майна України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні наказу про звільнення, скасувати та ухвалити за цими вимогами нове судове рішення про їх задоволення.

Визнати протиправним та скасувати наказ №2-О від 03 січня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ».

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в розмірі 3 842 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Є.В. Болотов

В.В. Гуль