Справа №705/3014/20
2/705/2032/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року м.Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання Остропольської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. В позові позивач посилається на те, що вона та ОСОБА_2 (надалі-відповідач) 24.10.1998 уклали між собою шлюб. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що із травня 2019 року вона з відповідачем разом не проживає та не веде спільного господарства. Оскільки відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, тому вона змушена звернутися з відповідним позовом до суду. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до повноліття дитини.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , будучи повідомленою про день та час розгляду справи не з`явилася. Одночасно, 28.10.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому позивач вказала, що відповідач із травня 2019 року перерахував кошти на утримання дитини у сумі 4596,52 грн., що є недостатнім для утримання дитини. Позивач підтримала позов та просила його задоволити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи не з`явився. При цьому, 21.10.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про стягнення аліментів, в якому вказано, що відповідач частково визнає позовні вимоги, але вказує, що інформація вказана у позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки він перераховував грошові кошти позивачці на утримання сина ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідач посилається на те, що з травня 2019 року він з позивачкою припинили шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство, мешкають в різних місцях, неповнолітній син залишився проживати з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Однак, він продовжував надавати допомогу на утримання дитини, але ніяких розписок у дружини не брав. Відповідач у відзиві вказує, що позивач не працювала та не працює, тому він забезпечував сім`ю. Позивач не надала суду жодних доказів, що дитина отримує всі належні умови для розвитку та понесені витрати на дитину. При цьому, відповідач просить суд врахувати його скрутне матеріальне становище, те що він є інвалідом третьої групи та отримує пенсію по інвалідності. Крім того, відповідач вказує, що має земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в оренді, позивачем отримано від орендаря земельної ділянки 175000 грн. в рахунок орендної плати наперед за 7 років. Відповідач просить суд при ухваленні рішення взяти до уваги відповідні обставини та не стягувати з нього судовий збір або розділити такі витрати з позивачем в рівних частинах.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони проживали однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.10.1998, актовий запис № 5), який на даний час не розірвано, однак сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , що видане виконавчим комітетом Берестівецької сільської ради Уманського району Черкаської області, про що складено актовий запис № 7 від 24.09.2015, в якому батьком записаний ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» (далі-Конвенція) від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У Декларації прав людини визначено,- дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення ч. 8 ст. 7 СК України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

В судовому засіданні відповідач посилався на те, що він піклується про дитину та надає їй допомогу. В якості доказів на підтвердження відповідних фактів відповідач надав суду копії квитанцій про переказ коштів на ім`я ОСОБА_1 , вказані факти позивачем не заперечуються. Також, відповідач надав копію розписки ОСОБА_1 про взяття у боргу у гр.. ОСОБА_5 на суму 175000 грн. без відсотків на 7 років, однак доказів того, що відповідні кошти надані за рахунок оренди земельної ділянки, на яку посилається відповідач не надано.

У своїх поясненнях та доводах у відзиві на позов, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище та те, що він є інвалідом ІІІ групи. В якості доказів він надав суду копію довідки до акту огляду-медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 122623, в якій вказано, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи безтерміново та копію консультативного висновку спеціаліста.

Згідно ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначено в ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Таким чином, з огляду на вік дитини, прожитковий мінімум для неї, обов`язок батьків забезпечувати достатнє утримання дитини, належні умови для її розвитку, навчання тощо, зважаючи на працездатний вік батька, який в змозі мати доходи на своє та утриманців проживання, враховуючи, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та, із врахуванням фактичних обставин справи, визначити відповідачу ОСОБА_2 до стягнення аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною відповідача повноліття.

Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст.ст. 81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач просив звільнити його від сплати судового збору у зв`язку з важким матеріальним становищем, посилаючись на те, що він є інвалідом 3 групи та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1700 гривень на місяць.

Відповідно до ст. 8 Закону України „Про судовий збір, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідає є інвалідом ІІІ групи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги відповідача ОСОБА_2 про звільнення його від сплати судового збору задоволенню не підлягають, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено звільнення від сплати судового збору інвалідів ІІІ групи, а інших підстав для звільнення від сплати судового збору відповідачем не вказано.

На підставі викладеного, керуючись ст.cт. 80,84,180-182, 183, 191 СК України, ст.ст. 19, 141, 258, 259, 263-264, 274 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.08.2020 та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя О.В. Білик