Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1326/20
Номер провадження2/711/1186/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

за участі:

секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.

адвоката Чакалова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Михайловська Аліса Анатоліївна, ОСОБА_4 , орган опіки та піклування м. Черкаси про визнання правочину недійсним про недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при його посвідченні,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси в інтересах малолітнього ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Михайловська Аліса Анатоліївна, ОСОБА_4 , орган опіки та піклування м. Черкаси про визнання правочину недійсним про недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при його посвідченні.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.02.2017 з Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (справа № 711/5443/14-ц, провадження № 6-22911св16) йому стало відомо про порушення цивільних житлових права малолітнього ОСОБА_2 , гарантованих статтею 47 Конституції України, та про особу, яка своїми неправомірними, незаконними, протиправними діями порушила їх. При посвідченні договору дарування 5/12 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1 30.10.2008 нотаріус Михайловська А.А. порушила статті 46, 47, 49 Закону України «Про нотаріат». Зокрема, на порушення вимог статті 46 не витребувала додатково відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. На порушення статті 47 прийняла документи, що не відповідають вимогам законодавства. На підтвердження реєстрації фізичних осіб за вказаною адресою нотаріус прийняла дві сторінки (з 14 наявних) будинкової книги за 1969 рік. Але такий документ втратив чинність ще 11.05. 2006 згідно Постанови КМУ № 617. Відповідно до листа заступника Міністра Юстиції Єфіменко Л.В. № 19-50-536 від 25.07.2006 (на сьогодні є чинним в редакції станом на 2006 рік), для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Зазначає, що як вбачається з вищезазначеної Ухвали ВССУ нотаріус Михайловська А.А. повинна була витребувати у відчужувана дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину. При посвідченні договору дарування нотаріусом Михайловською А.А. були порушені вимоги пунктів 12, 22, 27, 28, 43, 51, 53, 54, 56 Інструкції № 20/5 від 03.03. 2004 р. «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» чинної на день укладення договору. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, факт її не проживання не є підставою для позбавлення права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона Фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Тож, право користування садибою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набув на підставі статті 156 ЖКУ та статті 405 ЦК України. За таких обставин оспорюваний правочин: суперечить правам та інтересам малолітнього ОСОБА_2 , гарантованим Конституцією України та міжнародним правом; звужує обсяг існуючих майнових прав ОСОБА_2 на користування будинком, належним його прадіду, прабабі, бабі, з якими він пов`язаний кровними узами; порушує охоронювані законом інтереси ОСОБА_2 , який не може користуватися будинком через протиправну поведінку ОСОБА_3 ; зменшує і обмежує права та інтереси ОСОБА_2 щодо житлового будинку; порушує гарантії збереження права ОСОБА_2 на житло відповідно до ст.16 Конвенції про права дитини. Оскільки ОСОБА_2 не є стороною спірного договору, він не є власником частки житлового будинку, що відчужена, тому ефективним способом захисту його прав може бути лише визнання недійсним договору дарування 5/12 частин жилого у синку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_2 . Крім того, у лютому 2020 року йому стало відомо, що підпис ОСОБА_3 у договорі дарування не відповідає її підпису в іншому офіційному документі - Протоколі про адміністративне правопорушення № 25 від 17.101.2019 та у її заявах до директора КП «Черкаська служба чистоти». Так як, за 5/12 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_2 були заплачені грошові кошти, то він не є договором дарування за приписами статті 717 ЦК України.

Таким чином, на підставі викладеного вище, звернувся до суду та просить визнати дії приватного нотаріуса Михайловської Аліси Анатоліївни при посвідченні договору дарування 5/12 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_2 від 30.10.2008 незаконними, протиправними, такими, що порушують права та інтереси малолітнього ОСОБА_2 . А також, визнати договір дарування 5/12 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_2 від 30.10.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним з часу його посвідчення та застосувати наслідки недійсності правочину.

Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2020, у результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Казидуб О.Г. визначена для розгляду судової справи № 711/1326/20 (провадження № 2/711/1186/20).

Ухвалою суду від 24.02.2020 відведено від розгляду справи суддю Казидуб О.Г. та передано матеріали справи до канцелярії Придніпровського районного суд м. Черкаси для повторного авторозподілу справи.

Відповідно до даних протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2020, у результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/1326/20 (провадження № 2/711/1186/20).

Ухвалою судді від 13.03.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

21.05.2020 відповідачкою ОСОБА_3 та її представником - адвокатом Чакаловим А.К. до суду подано відзив, в якому просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувати строки позовної давності та стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 орієнтовний розмір судових витрат в розмірі 20050,00 грн. Крім того, вважають, що позивачем безпідставно вказується про те, що останньому 20.02.2017 безпосередньо стало відомо про порушення цивільних житлових прав малолітнього ОСОБА_2 із ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (справа № 711 /5443/14-ц). Наголошують що ніякі цивільні житлові права малолітнього ОСОБА_2 ніким не були порушені під час укладення Договору дарування від 30.10.2008 року; невірним та незаконним, без жодних на те доказів в розумінні ЦПК України, посилання позивача на те, що останній тільки 20.02.2017 з Ухвали від 21.12.2016 дізнався про нібито порушення права ОСОБА_2 . До того ж, позивач був із самого початку учасником справи № 711/5443/14-ц, яка була порушена 26.06.2014 року, а за зустрічним позовом ОСОБА_6 об`єднанопровадження було 23.12.2014 року. Тобто, саме з 23.12.2014 року позивач став безпосереднім учасником справи (законним представником неповнолітнього ОСОБА_2 як третьої особи). При цьому, предметом зустрічного позову ОСОБА_6 (бабусі неповнолітнього ОСОБА_2 ) було визнання недійсним Договору в тому числі з тих підстав, що «на момент укладення Договору дарування 5/12 частин будинку в домоволодінні був зареєстрований її внук ОСОБА_2 про що було відомо сторонам за вказаним договором, але не дивлячись на це, договір укладено без дозволу органу опіки та піклування. Крім того, про існування договору позивач знав із самого початку його укладення та вже неодноразово вживав спроби оскаржити його, як бабусею співвласницею будинку ОСОБА_6 , так і самим батьком (позивачем по цій справі) в інтересах ОСОБА_2 . Тож вказують, що на момент подачі даного позову строк позовної давності для оскарження договору сплив, а відтак відповідачка заявляє про застосування строків позовної давності до позовних вимог, що вважають достатньою правою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 . До того ж, доводи позивача про те, що на час укладення договору потрібно було отримати дозвіл органу опіки та піклування на відчуження частини будинку не відповідають вимогам закону та діючій судовій практиці Верховного Суду. Наголошують у відзиві на тому, що житлові права та інтереси малолітнього, вчиненням оспорюваного правочину не порушені, малолітня особа має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала її бабі, не порушені, тож відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Тож, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Одночасно з відзивом відповідачкою ОСОБА_3 подано заяву про застосування строків позовної давності.

В свою чергу, 20.07.2020 позивачем ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до суду подано відповідь на відзив, в якому він заперечує проти доводів відповідачки ОСОБА_3 та її представника - адвоката Чакалова А.К., викладеними у відзиві на позов та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо пропуску строку позовної давності, про який вказано у відзиві, зазначає, що позивач дізнався про існування договору дарування 5/12 частин садиби АДРЕСА_1 на початку грудня 2008 року. Зазначає, що неправдивою є інформація про те, що ОСОБА_4 на час дарування своєї частки, виокремленої шляхом закладання дверей та створення іншого виходу, мав окрему будинкову книгу, окремий вхід у приміщення, та, що позивач і члени його сім`ї мають право користуватися тільки приміщеннями, які ОСОБА_4 виділив ОСОБА_6 , оскільки будинкова книга заведена з часу введення будинку в експлуатацію - 1969 році, і ОСОБА_4 . Враховуючи висновки судово-будівельних експертиз, проведених в ході розгляду справи № 2-68/11 та 711/5443/14-ц, про те, що будинок має два входи, лист служби у справах дітей № 144-2 від 18.06.2009 є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Позивач не мав і не міг дізнатися про порушення гарантованих законом та міжнародним законодавством житлових і охоронюваних законом інтересів неповнолітнього ОСОБА_2 . Обставини, встановлені ВССУ в ухвалі від 21.12.2016, що її позивач отримав 20.02.2017, не були оскаржені до Верховного Суду і тому з цього часу є реальними. А тому наголошує, що перебіг початку строку позовної давності стосовно порушення прав малолітнього ОСОБА_2 починається з цієї дати. Вказує, що не витребування нотаріусом Михайловською А.А. довідки ф. 3 про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб свідчить про те, що існувала злочинна (або звична) домовленість між нотаріусом та сторонами правочину. І нотаріусу Михайловській А.А. і сторонам спірного договору дарування було відомо про наявність прав користування відчужуваною частиною інших осіб, в т.ч. і малолітнього ОСОБА_2 . Малолітній ОСОБА_2 набув права користування садибою АДРЕСА_1 за фактом свого народження, на законних підставах, оскільки підстава, на якій місце проживання ОСОБА_2 реєструвалося в спірному будинку в судовому порядку не оспорювалося. Твердження відповідача про те, що малолітній ОСОБА_2 від народження не проживав в будинку не є підставою для позбавлення його права користування спірним будинком. Припинення сімейних відносин з бабою ОСОБА_6 (співвласницею будинку) не позбавляє права ОСОБА_2 користуватися спірним будинком. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла. Малолітній ОСОБА_2 не проживає в будинку через обставини, що склалися в родині, в силу свого віку, оскільки планування та площа частини будинку не дають можливості для одночасного проживання в ній трьох дорослих осіб. Тож наголошує, що дитина не може втратити свої особисті житлові права. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. А тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

20.07.2020 третьою особою по справі приватним нотаріусом Михайловською А.А. подано письмові пояснення, в яких вона зазначає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав: по перше, позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує, що неможливо погодитися з твердженнями позивача про те, що тільки 20.02.2017 року він дізнався про порушення прав його малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він був учасником всіх судових процесів стосовно оскаржуваного договору дарування з самого їх початку. Зокрема, в 2011 році його ж матір`ю, ОСОБА_6 , позивач був зазначений в позовній заяві як третя особа у справі про визнання договорів дарування недійсними, а у 2014 році він сам був позивачем у справі про визнання поважними причин тимчасової відсутності за місцем проживання, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, про встановлення особистого сервітуту щодо користування приміщенням, відповідачем в якому була ним же вже зазначена саме ОСОБА_3 (а не ОСОБА_4 як попередній власник нерухомості). І тому, стверджуючи, що він дізнався про оскаржуваний договір дарування тільки в 2017 році позивач намагається ввести суд в оману. По - друге, позивач оскаржує договір дарування, посилаючись на те, що нею (нотаріусом) для оформлення договору дарування був прийнятий документ (а саме будинкова книга), який не відповідає вимогам законодавства та зазначає що даний документ втратив чинність ще 11.05.2006 року згідно Постанови КМУ № 617. В той же час у 2011 році в одному із попередніх позовів, позивачем у якому була ОСОБА_6 , вона просила «визнати незаконною прописку осіб в будинковій книзі, що знаходиться у ОСОБА_3 », що свідчить про те, що на той час позивачі вважали будинкову книгу легітимним документом і одночасно цим самі ж підтверджували існування окремої і будинкової книги на частину будинку, яка була предметом розгляду судових засідань та підставою на думку позивачів порушення нею вимог законодавства. Крім того в позовній заяві у жовтні 2011 року позивачка ОСОБА_6 зазначала, що доказом реєстрації в будинковолодінні АДРЕСА_1 її онука ОСОБА_2 є копія його свідоцтва про народження. Це ж саме вона зазначала і в уточнюючій позовній заяві. Що свідчить про те, що ні в одній з будинкових книг на той час її онук не був прописаний та не проживав у спірному будинку. Цей факт також підтверджується і рішенням суду по справі за позовом позивача про визнання поважними причин тимчасової відсутності за місцем проживання, про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, встановлення особистого сервітуту. Тож, малолітній ОСОБА_2 не проживав та не користувався частиною будинку, яка є предметом спору, та не був зареєстрований на момент оформлення договору дарування у частині будинку. Щодо недійсності будинкової книги при укладенні договору, то це твердження є безпідставним. Правомірність існування та використання будинкових книг до 2018 року підтверджується і рішенням органів місцевого самоврядування, зокрема, № 738 від 04.09.2018. До того ж, позивач не є співвласником домоволодіння, а є лише сином та законним представником онука співвласниці, ОСОБА_6 , тому він член сім`ї співвласниці немає права на звернення до суду з позовом про врегулювання спору, що пов`язаний з правом власності на домоволодіння. Таке право належить тільки співвласникам майна. Тож вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Ухвалою суд від 18.08.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про забезпечення судових витрат і зобов`язання позивача внесення на депозитний рахунок суду грошової суми для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засіданні від 18.08.2020, до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Черкаської міської ради (орган опіки та піклування м. Черкаси).

Ухвалою суду від 18.08.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додав, що він був зареєстрований та довгий час проживав у будинку по АДРЕСА_1 , але власником ніколи не був, власником є його мати ОСОБА_6 . Після укладення договору з 2008 року в будинку він з сім`єю не проживав, був зареєстрований він та його син. В 2008 році зі слів свого дядька він дізнався про договір дарування. Щодо відповідача у нього особисто претензій немає як до людини, він бажає захистити права матері. Вважає, що якщо суд задоволить його позовні вимоги та скасує договір дарування, то ОСОБА_4 продасть ОСОБА_1 частину будинку. У свій час позивач не зміг придбати частину будинку за браком коштів. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Чакалов М.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у повному обсязі, враховуючи доводи, зазначені у відзиві на позов від 21.05.2020.Звернули увагу на те, що позивачем про пущений строк звернення до суду, з клопотанням про його поновлення позивач не звернувся. Зауважили, що позивач у своїх поясненнях зазначає, що шляхом подання позову фактично захищає права своєї матері ОСОБА_6 .

Третя особа - приватний нотаріус Михайловська А.А. в судове засідання не з`явилася, в ході розгляду до матеріалів справи додано письмові пояснення, в яких вона заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування м. Черкаси у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи.

Суд, заслухавши думку сторін, враховуючи думку відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чим інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 30.10.2008 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 , 5/12 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частини будинку від 30.10.2008, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. У цьому договорі зазначено, що належність ОСОБА_4 відчужуваних 5/12 частин житлового будинку перевірено.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачає обов`язок нотаріуса перевірити інформацію про наявність малолітніх чи неповнолітніх осіб, які мають право власності або право користування відчужуваним майном, але жодним нормативним актом не було передбачено вичерпного переліку джерел отримання такої інформації. Тому надання будинкових книг при посвідченні правочинів було передбачено рішенням координаційно-методичної ради нотаріусів при Черкаському обласному управлінні юстиції «Про нотаріальну практику вчинення правочинів стосовно нерухомого майна з участю неповнолітніх дітей» від 06.04.2006 року, а також узагальненням Головного управління юстиції у Черкаській області від 03.06.2008 року за наслідками перевірок щодо забезпечення захисту інтересів неповнолітніх при посвідченні договорів відчуження нерухомого майна, в яких було зазначено, що з метою захисту прав таких осіб нотаріуси витребовують у тих випадках, коли вони є в наявності, будинкові книги і залишають їх ксерокопії або роблять службову відмітку про їх огляд, а також витребовують заяви від відчужувачів, про те, що особи, які мають право користуватися цим житлом (перш за все малолітні, неповнолітні діти, особи похилого віку, тощо) відсутні. При укладенні договору дарування, дарителем надано будинкову книгу за адресою: АДРЕСА_1 , з якої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. встановлено, що малолітніх та неповнолітніх осіб за вказаною адресою не зареєстровано.

Крім того, як вбачається з наданих копій рішень суду позивач був учасником справи № 711/5443/14-ц, провадження в якій відкрито 26.06.2014 року, а за зустрічним позовом ОСОБА_6 об`єднано в одне провадження ухвалою суду від 23.12.2014 року. При цьому, предметом зустрічного позову ОСОБА_6 яка є бабусею неповнолітнього ОСОБА_2 та співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , було визнання недійсним вказаного договору в тому числі і з цих підстав, що на момент укладення договору дарування 5/12 частин будинку в домоволодінні був зареєстрований її внук ОСОБА_2 ..

Крім того, 18.11.2011 Придніпровським районним судом м. Черкаси по справі № 2- 4243/2011 (суддя Скляренко В.М.) було відкрито провадження за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та інші про визнання недійсним договору, визнання права власності та відшкодування майнової та моральної шкоди, який залишено за заявою ОСОБА_6 без розгляду.

Крім того, у провадженні судді цього ж суду Казидуб О.Г. перебувала справа №711/880/15-ц за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ПАТ «Черкасигаз» про встановлення факту протиправної поведінки відповідачів, визнання поважними причини тимчасової відсутності за місцем проживання, усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, відновлення системи опалення, встановлення особистого сервітуту щодо користування приміщенням. Рішенням суду від 01.04.2015 року в задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Таким чином, аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що про існування вказаного договору дарування частини будинку від 30.10.2008 ОСОБА_1 було відомо з моменту його укладення, зважаючи на неодноразові спроби його та його матері ОСОБА_6 оскаржити цей договір в інтересах малолітнього ОСОБА_2 . А тому, твердження позивача, яке стало першочерговою підставою для звернення до суду, про те, що про порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_2 йому стало відомо з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (справа № 711/5443/14-ц) не відповідає дійсності та спрямоване на те, щоб завести суд в оману.

Крім того, сам позивач в судовому засіданні підтвердив той факт, що йому раніше (з 2008 року) було відомо про оскаржуваний договір дарування частини квартири, ОСОБА_1 був учасником вищевказаних судових справ, та те, що претензій до відповідача ОСОБА_3 він не має і цей позов поданий як спосіб захисту прав його матері ОСОБА_6 .

До того ж, під час розгляду справи, встановлено, що ані позивач ОСОБА_1 , ані його малолітній син ОСОБА_2 , не мають та не мали права власності в домоволодінні АДРЕСА_1 , співвласницею цього домоволодіння є ОСОБА_6 (мати позивача та бабуся малолітнього).

На час укладення договору дарування частини будинку від 30.10.2008 малолітній ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку, а також там не проживали його батьки. На той час ОСОБА_2 був неповнолітнім (дитиною грудного віку) і не міг самостійно проживати із співвласницею бабусею ОСОБА_6 в цьому будинку, як не був і його співвласником, та не був зареєстрований у встановлений законом спосіб на час укладення договору, тож дозволу на відчуження 5/12 частин будинку на користь інших осіб від органу опіки та піклування м. Черкаси при укладенні договору дарування не потрібно.

Така позиція повністю узгоджуються із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.03.2019 року по справі № 1612/2343/12.

Тож, суд приходить до висновку, що житлові права та охоронювані законом інтереси малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого подано позов ОСОБА_1 договором дарування частини будинку від 30.10.2008 жодним чином не порушені.

За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Слід зазначити, що під час розгляду справи відповідачкою ОСОБА_3 та її представником - адвокатом Чакаловим А.К. було заявлено клопотання про застосування до спірних відносин строку позовної давності.

У зв`язку з цим, суд вважає вказати на таке.

У цивільному законодавстві позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Крім того, загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначене повністю відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 7 листопада 2018 року (справа №372/1036/15-ц).

А тому, оскільки в задоволенні позову відмовлено у з`вязку з відстуністю порушеного права малолітнього, в інтересах якого позивачем подано цей позов, а тому зазначення в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову сплив позовної давності, не буде відповідати вимогам закону.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат.

Крім того, що стосується вимоги відповідачки ОСОБА_3 , зазначеної у відзиві від 21.05.2020 про стягнення з ОСОБА_2 в особі його законного представника батька ОСОБА_1 на її користь орієнтовного розміру судових витрат в розмірі 20050,00 грн., якам складається з 20000, 00 грн. - витрат на правову допомогу та 50 , 00 грн на відправку поштових листів (відзиву), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, але їх стягнення має відбуватися з дотриманням норм чинного законодавства України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. З ст. 137 ЦПК України для визначення розміру на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Слід зазначити, що відзив ОСОБА_3 не містить доказів підготовки її представником- адвокатом Чакаловим А.К. А відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також детального опису проведених робіт є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), детальний опис робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В законі йдеться виключно про те, яку граничну суму можна стягнути за судовим рішенням з іншої сторони судового спору у разі виграшу справи.

Отже, у разі виграшу справи витрати понесені стороною на надання їй правової допомоги можливо стягнути з іншої сторони судового спору. У такому випадку адвокат має подати до справи документ про оплату його юридичних послуг, який відповідає вимогам правил бухгалтерського обліку (прибутковий касовий ордер, банківське платіжне доручення чи квитанція банку про оплату на банківський рахунок юриста). Такі документи можуть бути подані до суду виключно тоді, коли відповідна сума вже сплачена.

Враховуючи відсутність будь-яких письмових доказів щодо понесених витрат на правову допомогу (квитанцій до прибуткового касового ордеру, актів виконаних робіт, детального опису наданих послуг та калькуляції вартості правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю тощо), вважаю, що вказана вимога про відшкодування 20050,00 грн. витрат на правову допомогу необґрунтована та не підтверджена жодними належними доказами, а тому в її стягненні відповідачці ОСОБА_3 має бути відмовлено.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 259, 263-265, 268, 273, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 16, 203, 204, 215, 216, 233, 236, 251-253, 258, 261, 264, 267 Цивільного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Михайловська Аліса Анатоліївна, ОСОБА_4 , орган опіки та піклування м. Черкаси про визнання правочину недійсним про недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при його посвідченні - відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений 26.10.2020.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька