Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 552/5465/18
провадження № 61-1327св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 рокузалишив без змін.
Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вказану квартиру та скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на цю квартиру.
Суди встановили, що у період шлюбу з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Київської районної у м. Полтаві ради від 26 грудня 2006 року за № 669.
20 березня 2018 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала спірну квартиру ОСОБА_4 .
На підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , власником цієї квартири стала ОСОБА_2 , яка 08 червня 2018 року подарували її ОСОБА_1 .
Задовольняючи позов ОСОБА_5 , визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений його колишньою дружиною ОСОБА_3 та витребовуючи цю квартиру у останнього власника ОСОБА_1 , суди виходили з того, що відчуження квартири здійснене ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої письмової згоди та відому позивача, який є співвласником квартири згідно з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2018 року.
Колегія суддів касаційного суду вважала такі висновки правильними, а ухвалені рішення законними, з чим погодитися не можу з таких мотивів.
Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року№ 2913-VI, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Проте, Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766-VІ, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
З урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц (провадження № 61-6409св18).
Отже майно набуте під час шлюбу в порядку приватизації є особистою приватною власністю дружини (чоловіка), крім періоду часу визначеного законом.
Суди встановили, що у пункті 1.7 договору купівлі-продажу від 20 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_3 стверджувала, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, набута в результаті реалізації права на приватизацію, осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними право власності на зазначене майно, у тому числі відповідно до статей 62, 74, 97 СК України, немає.
Ураховуючи наведене, необхідності отримання ОСОБА_3 нотаріально посвідченої згоди позивача на відчуження 20.03.2018 спірної квартири не було потрібно, у зв`язку з чим підстав визнавати недійсним договір купівлі-продажу та витребувати квартиру від добросовісного набувача немає.
Ухвалення пізніше, 21.03.2018 року, Київським районним судом м. Полтави рішення, яким визнано за позивачем право власності на Ѕ спірної квартири, яка вже ОСОБА_3 не належала, не змінює правовий статус квартири, як набуту в порядку приватизації, у момент її відчуження (20.03.2018) і, відповідно, не потребує будь-якої згоди другого з подружжя, який участі в приватизації квартири не брав.
Визнаючи на підставі статей 203, 215 ЦК України правочин недійсним, суд встановлює його невідповідність вимогам закону саме в момент його укладення. Події, що відбулися пізніше, як то надання судом в іншій справі правової оцінки факту набуття квартири у власність ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_5 , не змінює статусу квартири (особиста власність) в момент укладення правочину.
Крім того, відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Тобто, суди мали б врахувати, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_1 мають право на спростування обставин встановлених у справі участі в якій вони не брали і що правові висновки викладені у рішенні Київського районного суду м. Полтави від 21.03.2018 не є обов`язковими у цій справі, тим більше судом в іншій справі не надано правової оцінки приватизації ОСОБА_3 28 грудня 2006 року спірної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
За таких обставин, судові рішення не відповідають засадам верховенства права, вимогам законності та обґрунтованості, а тому колегії суддів касаційні скарги потрібно було задовольнити, рішення у справі скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Суддя А. Ю. Зайцев