Справа № 199/4604/20
(2/199/1869/20)
РІШЕННЯ

іменем України

28.10.2020 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Горбенко О.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро у порядку спрощеного позовного провадження (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.1988.

Відповідач-1 ОСОБА_2 є племінницею позивача, а відповідач-2 ОСОБА_3 чоловіком сестри позивача; відповідачі зареєстровані у належному позивачу на праві власності домоволодінні.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з моменту реєстрації, тобто більше 20 років, відповідачі не проживають у належному їй домоволодінні; на теперішній час позивачу невідоме їхнє місце перебування, а тому вирішити питання зняття з реєстраційного обліку в позасудовому порядку не уявляється можливим; відповідачі не сплачують комунальні платежі за місцем реєстрації свого місця проживання, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей в домоволодінні немає, і взагалі будинком вони не цікавляться, а комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, які позивач змушена сплачувати самостійно. Перешкод в користуванні жилим приміщенням з боку позивача відповідачам не чиниться, вони добровільно визначили собі інше місце проживання.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала повністю, просила суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 02.12.1988 р., виданого на підставі рішення виконкому АНД районної Ради народних депутатів №50/30 від 15.01.1988 р.; право власності зареєстровано в в ДМБТІ 02.12.1988 в реєстрову книгу за № 507 за реєстровим №15 (а.с.8).

Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 : відповідача-1 ОСОБА_2 з 31.05.1994 р. та відповідача-2 ОСОБА_3 з 09.02.1999 р., що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с. 20,19), втім, за зазначеною адресою відповідачі не мешкають більше року.

Зазначений висновок суд робить на підставі актів, підтверджених головою квартального комітету №3 ОСОБА_4 28.05.2020 р. та 09.06.2020 р. виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради (а.с. 14,15), а також показань свідків ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 . Свідки дали майже аналогічні пояснення та свідчили, що вони довгий час є сусідами позивача, та добре обізнані щодо її сімейного стану, що в належному позивачу житловому будинку мешкає лише позивач, відповідачі ніколи однією сім`єю із позивачем не мешкали. Іноді відповідачі приїжджали до позивача, це було давно, втім, мешкали вони окремо.

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою суду від 28.10.2020 р. задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності з 2011 року).

Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та вочевидь наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником житла, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів.

Відповідачі не пов`язані спільним побутом із позивачем, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідачів, тому для суду наявні підстави для задоволення позову повністю.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 , ( АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 , ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 (сорок) коп. з кожного з відповідачів окремо.

Дата складення повного судового рішення 30.10.2020 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї