Справа № 236/990/20
Провадження № 2/236/744/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлоусова А.Є.,

при секретарі Колесник О.І.,

за участю: представника позивача- адвоката Шейка К.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Лиман цивільну справу (в порядку загального позовного провадження) за позовом адвоката Шейка Костянтина Володимировича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення суми позики в розмірі 10000,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До Краснолиманського міського суду Донецької області17.03.2020 року надійшла позовна заява адвоката Шейка К.В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення суми позики в розмірі 10000,00 грн.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 01.08.2019 року надав у борг ОСОБА_1 кошти в розмірі 10000,00 грн., з вимогою про повернення коштів у строк до 02.09.2019 року, це підтверджено розпискою, власноруч складеною відповідачкою. На теперішній час відповідачка позичених грошей не повернула, вимкнула телефон, приховує своє місце проживання від позивача, ухиляється таким чином від виконання договірних зобов`язань. Представник позивача посилається на положення ст. ст. 526, 1047,1049,1050 ЦК України, просить суд захистити порушене право та стягнути з відповідачки позичені нею кошти в розмірі 10000,00 грн., а також понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору на суму 840,80 грн..

За змістом ст. 27 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована у с. Шандриголове Лиманського району Донецької області, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 19.06.2020 року № 3695/02-13. За таких обставин цивільна справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Краснолиманського міського суду Донецької області.

Ухвалою судді від 21.04.2020 року було відкрито провадження у справі за позовом адвоката Шейка К.В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення суми позики в розмірі 10000,00 грн..

Ухвалою суду від 14.07.2020 року підготовче провадження у справі закрито, впродовж підготовчого провадження спору між сторонами врегульовано не було, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, для участі в судовому розгляді справи не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участі уповноваженого представника адвоката Шейка К.В., позовні вимоги підтримав, наполягав на їхньому задоволенні (а.с.43).

Представник позивача адвокат Шейко К.В. в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги до відповідачки, наполягав на їхньому задоволенні, просив стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_2 суму позичених коштів та витрати щодо сплати судового збору, на підтримання своєї позиції навів аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти вимог позивача. Вона пояснила, що у 2018 році страждала на тяжке захворювання, потребувала коштів на лікування, у місцевій газеті «Лиманська сторона» натрапила на оголошення, де певні особи пропонували надати «гроші до зарплати» у борг, зателефонувала за вказаним у оголошенні номером, поспілкувалась із дівчиною на ім`я ОСОБА_3 , остання погодилась надати відповідачці гроші у борг, повідомила, що «представник їхньої організації» буде їхати з м. Святогірська, дорогою завітає до м. Лиман та надасть ОСОБА_1 потрібні кошти. Таким чином, відповідачка отримала в борг 800,00 грн., ці кошти вона повертала з заробітної плати невеличкими сумами, котрі перераховувала на банківську картку, відкриту на ім`я ОСОБА_4 , повернула всю позику.

В подальшому, в 2019 році, у ОСОБА_1 вдруге виникла необхідність зайняти кошти через захворювання її доньки та потребу в тривалому лікуванні. Незадовго до того відповідачці телефонували з тієї самої організації «Гроші до зарплати», пропонували «вигідні умови отримання коштів», пропонували отримати 10000,00 грн., здійснювати щомісячне повернення позичених коштів по 500,00 грн. впродовж 1 року, ОСОБА_1 погодилась на таку пропозицію. У серпні 2019 року вона поїхала до м. Краматорська Донецької області, до «офісу організації», там зустрічалась зі «співробітником», котрий привозив їй позичені кошти додому минулого разу, він запропонував відповідачці написати розписку на отримання коштів у розмірі 10000,00 грн., ОСОБА_1 так і вчинила, писала розписку під диктовку «співробітника». В подальшому «співробітник організації» повідомив, що «гроші зберігаються в банку, всі працівники перебувають у відпустках», тому кошти відповідачці будуть надані «пізніше», якщо треба то зараховані на банківську картку. Розписку цей чоловік залишив у себе, грошей ОСОБА_1 фактично не віддав, будь -яку особу на ім`я ОСОБА_2 відповідачка ніколи не зустрічала, жодних коштів від такої особи не отримувала.

У 2020 році ОСОБА_1 почали телефонувати невідомі особи з «тієї організації» та наполягати на необхідності повернути кошти, котрих відповідачка не отримувала зовсім, телефонували і на особистий номер оператора мобільного зв`язку, і на роботу; відповідачка пояснила, що їй немає чого повертати, оскільки боргу не існує. Відповідачка не зверталась до правоохоронних органів з приводу можливого вчинення шахрайських дій відносно неї, однак їй відомо ще кілька схожих випадків з мешканцями м. Лиман Донецької області, котрі начебто «позичили кошти» у тій же «організації», але грошей фактично не отримали. ОСОБА_1 вважала позовні вимоги надуманими, просила відмовити у їхньому задоволенні.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом під час розгляду цивільної справи № 236/990/20 за участю представника позивача та відповідачки були досліджені такі докази, пропоновані сторонами.

Суд допитав за клопотанням представника позивача свідка ОСОБА_5 ; свідок повідомив, що років зо три тому від працював з ОСОБА_2 у м. Краматорську Донецької області, вони здійснювали брокерську діяльність, допомагали клієнтам у пошуках вигідних умов кредитування, надавали інформаційні послуги з приводу працевлаштування громадян за межами України. ОСОБА_1 в той час зверталась до їхнього «офісу», просила позичити їй кошти, такі кошти були відповідачці надані, вона за них повністю розрахувалась. Вдруге до «офісу» ОСОБА_1 звернулась влітку 2019 року, попросила позичити їй кошти на суму 10000,00 грн., такі кошти їй були фактично надані свідком, в присутності та з відома ОСОБА_2 , котрому позичені кошти фактично належали, відповідач склала розписку про отримання коштів. В подальшому ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 не повернула, свідок неодноразово телефонував їй, попереджав про намір звернутись до суду і стягнути борг у примусовому порядку, однак це не дало бажаних результатів. Дотепер відповідачка не сплатила коштів на користь позивача, залишок несплаченої суми боргу становить 10000,00 грн..

Зі змісту наданих представником позивача копій документів вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 04.12.1997 року Костянтинівським РВ УМВС України в Донецькій області, внесений до Державного реєстру фізичних осіб платників податків (а.с.4-6).

У своїй письмовій заяві, складеній 16.09.2020 року в присутності приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу Ісаченко М.О.(а.с.43), ОСОБА_2 підтвердив факт укладення 01.08.2019 року між ним та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договору позики грошових коштів на суму 10000,00 грн., складання позичальницею відповідної розписки; позивач наголошував у цій же письмовій заяві на тому, що ОСОБА_1 дотепер не повернула належних йому коштів, ухиляється від визнання факту виникнення зобов`язання та отримання нею коштів.

Судом в присутності учасників справи була досліджена розписка від 01.08.2019 року (оригінал), складена від імені ОСОБА_1 , текст рукописний, виконаний чорнилами чорного кольору, російською мовою, де зазначено: «Я, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , … беру в долг у Афонина Анатолия Васильевича … десять тысяч гривен… обязуюсь вернуть полученную суму 02.09.2019…» (а.с.7).

Відповідачка в судовому засіданні визнала, що ця розписка складена нею власноручно, однак вона фактично жодних коштів від ОСОБА_2 не отримувала.

Будь-які інші докази на підтвердження існування цивільно- правових відносин договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сторонами до суду надані не були.

Вирішуючи заявлені представником позивача вимоги по суті, суд виходить з такого.

Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (ст. 13 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК.

Норми ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачають, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.

Зокрема, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.

Саме така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 року у справі № 464/5314/17.

Відтак, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Форма договору позики регламентована ст. 1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Також згідно з ч. 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику.

Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов.

У постанові від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Дослідивши наданий представником позивача оригінал розписки, складеної ОСОБА_1 , суд звертає увагу на ту обставину, що згаданий документ містить в своєму тексті формулювання «беру в долг» (російською мовою), а не «получила в долг» (російською мовою), «отримала у борг» (українською мовою), що фактично свідчить лише про намір відповідачки отримати позику у ОСОБА_2 і не підтверджує доконаний факт, завершену дію, фактичне отримання ОСОБА_1 певних коштів від позивача. За таких обставин, надану розписку суд не може розглядати як підтвердження реального отримання відповідачкою грошей у позику.

До показань, викладених позивачем у письмовій заяві від 16.09.2020 року, та до показань свідка ОСОБА_5 суд ставиться критично, оскільки згадані показання ОСОБА_2 є аналогічними підставам його вимог, викладеним у позовній заяві, підтверджують позицію заінтересованої у задоволенні позову сторони, свідок ОСОБА_5 підтвердив, що він свого часу перебував у трудових відносинах з позивачем, при здійсненні трудових функцій неодноразово телефонував відповідачці з приводу необхідності повернути коши, а відтак, має приватний інтерес у розглядуваній справі, у задоволенні позову. Додатково суд зауважує, що за змістом ч.1 ст. 1047 ЦК України для договору позики, котрий мав би бути укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , законом передбачено дотримання письмової форми, згідно зі ст. 218 ЦК України рішення суду у справі котра стосується такого договору, не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, стороною позивача (за умов заперечення відповідачкою отримання коштів) не було доведено реального отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошей у сумі 10000,00 грн., тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки реальних цивільно -правових відносин позики між сторонами не виникало. У задоволенні вимог позивача з наведених підстав слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат.

Позивачем ОСОБА_2 при зверненні до суду із позовом сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. за заявлену вимогу майнового характеру (квитанція відділення № 3 Краматорської філії АТ КБ «ПриватБанк» від 10.03.2020 року № 0.0..1, а.с.10) .

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати щодо сплати ОСОБА_2 судового збору на суму 840,80 грн. мають бути віднесені на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 2,11,15, 16, 202, 207, 640, 1046,1047 ЦК України, ст. ст. 3,4,10, 12,13,19, 81,82, 133, 141, 258,259,264,265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову адвоката Шейка Костянтина Володимировича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення суми позики в розмірі 10000,00 грн. відмовити.

Витрати щодо сплати ОСОБА_2 судового збору на суму 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно із п/п. 15.5) п.15 розд. XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст цього рішення суду виготовлений 27.10.2020 року.

Суддя -