Номер справи 623/4675/19
Номер провадження 2/623/197/2020
27 жовтня 2020 року м. Ізюм
Ізюмський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого судді Бєссонової Т.Д.
за участю: секретаря Ноль С. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 623/4675/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою, -
грн. (сімдесят тисяч гривень 00 копійок) та 9400 (дев`ять тисяч чотириста) доларів США
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, представником позивача ОСОБА_4 подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечували.(а.с. 114)
Відповідач - ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Справа призначалась до розгляду неодноразово, відповідач ОСОБА_2 неодноразово подавав заяви про відкладення судових засідань у зв"язку з запровадженням карантину по всій території України. Аналізуючи вказані заяви, суд не вбачає поважності причини не явки в судове засідання зважаючи на наступне. В своїх заявах ОСОБА_2 послався на загальні умови запровадженого у країні карантину, проте він не зазначив жодної особистої об`єктивної поважної причини неявки до судового засідання в суд, не долучив до цієї заяви будь-яких об`єктивних доказів перебування на самоізоляції або у медичному закладі, що пов`язано із розповсюдженням короновірусу COVID-19, а лише послався на загальні відомості щодо запровадження відповідного карантину в країні.
При цьому належить врахувати те, що саме під час дії карантинних заходів у країні, на які відповідач посилається у своїх заявах до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, ОСОБА_2 прибував до Ізюмського міськрайонного суду для особистої подачі заяв про відкладення і загальні відомості щодо запровадження відповідного карантину в країні не стали для нього перешкодою.
Слід наголосити, що в суді відбувались відкладення судових засідань п`ять разів саме з тих самих причин, а саме за заявою відповідача про відкладення розгляду справи з метою недопущення розповсюдження короно вірусу COVID-19, яке, до речі, не було підтверджено будь-якими особистими причинами, пов`язаними з захворюваннями відповідача.
Також, ані на законодавчому рівні, ані з боку керівництва Ізюмського міськрайонного суду Харківської області не приймалось будь-яких рішень щодо зупинення роботи суду внаслідок розповсюдження короновірусу COVID-19.
За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання 27.10.2020 року відповідач не повідомив та заяви про відкладення судового засідання призначеного на 27.10.2020 не надсилав.
Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом з таких підстав неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до 2 ст. ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини:
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Розписки написані власноручно, ОСОБА_2 та підписані (а.с.14-15).
Вищевказані боргові розписки містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.
Враховуючи, що позивачем до позовної заяви додано копії вищевказаних розписок та приймаючи до уваги, що відповідач будь-яких заперечень, щодо наявності у позивача підстава для звернення до суду з даним позовом, не надано, суд приходить до висновку, що позикодавцем за вищевказаною розписки є саме ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.
Вказана особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.
Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.
Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оригінал боргової розписки від 02 березня 2018 року та від 23 лютого 2018 року перебуває у позивача та не повернуті відповідачу.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики у визначений розписками строк.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Враховуючи, що за умовами боргової розписки від 25 липня 2017 року між сторонами фактично у позику були передані грошові кошти у іноземній валюті - доларах США, у зазначеній розписці зазначено про борг відповідача у іноземній валюті, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті - доларах США, та приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд приходить до висновок, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаний повернути борг у іноземній валюті - доларах США.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму основного богу 9400 доларів США згідно з борговою розпискою від 23.02.2018 року.
Щодо стягнення з відповідача на його користь три проценти річних - 461,24 доларів США то в цій частині необхідно відмовити.
Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторів.
Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін ) - це показник характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства у вимогах про стягнення суми нарахованих процентів відповідно до облікової ставки Національного Банку України у розмірі 2863,40 доларів США слід відмовити, оскільки відсотки відповідно до облікової ставки Національного Банку України розраховуються щодо національної валюти гривні, а не іноземних валют, а саме долару США.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно квитанції №1790-4318-1253-4760 від 26.11.2019 року, позивачем при подачі даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 5101,09гривень.
Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволення у сумі 202627,56 гривень та 9400 доларів США, що, за вищевказаним курсом долару США до гривні, еквівалентно 227104,00 гривень.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, відтак, відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так, 429731,56 гривень відповідає 84,24% від заявленої ціни позову (510109,10 гривень), отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (84,24% від 5101,09 гривень становить 4297,16 гривень).
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1-4 с. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем надано надав, акт здачі-приймання наданих послуг від 25.11.2019 року до договору про надання правової допомоги від 25.11.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 442/1 від 25.11.2019 року на суму 2500,00 гривень.
Відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 25.11.2019 року ОСОБА_4 прийняла на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 юридичну допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою( а.с. 17)
Згідно договору про надання правничої допомоги домовились, що клієнт зобов`язується оплатити гонорар та витрати адвоката.
ОСОБА_1 здійснив оплату за правничу допомогу адвоката на суму 2500,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № № 442/1 від 25.11.2019 ( а.с. 22)
Судові витрати на професійну правничу допомогу необхідно стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 гривень.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, на підставі статей 526, 625, 1047, 1049 ЦК України суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 20.06.1996 року, тел. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 заборгованість станом на 25.11.2019 року за борговими розписками від 02.03.2018 року та від 23.02.2018 року в розмірі 202627,56 гривень (двісті дві тисячі шістсот двадцять сім гривень 56 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 20.06.1996 року, тел. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 суму заборгованості за борговою розпискою від 23.02.2018 року в розмірі 9400 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 20.06.1996 року, тел. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 4297,16 гривень (чотири тисячі двісті дев`яносто сім гривень 16 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 20.06.1996 року, тел. НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 судові витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини заочного рішення суду проголошені 27 жовтня 2020 року. Повний текст заочного рішення виготовлено згідно вимог ч.6 ст.259 ЦПК України 29 жовтня 2020 року.
Суддя Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області Т.Д. Бєссонова