Справа № 361/2881/19
Провадження № 2/361/396/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарі - Мищенко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

установив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2018 р., укладеного між продавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., він є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

В п. 5.7 договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2018 р. зазначено, що згідно листа з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Броварської міської ради Київської області від 15.05.2018 р. №1-11/378 в квартирі не зареєстровані малолітні чи неповнолітні діти, обмежено дієздатні та недієздатні особи.

На момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2018 р., в квартирі проживала лише продавець квартири ОСОБА_4 , яка після набуття позивачем в законному порядку права власності на вказану квартиру звільнила її в добровільному порядку. Але в квартирі залишилась зареєстрованою ОСОБА_2 , 1934 року народження, яка є родичем попереднього власника квартири, добровільно виселилась з квартири більше року тому, після набуття права власності на квартиру ОСОБА_4 , і її місцезнаходження на даний час позивачу невідоме.

Особисто позивач ніколи не зустрічався з ОСОБА_2 , не знайомий з нею, ніколи не укладав з нею жодних договорів цивільно-правового характеру, в тому числі на користування належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач самостійно оплачує витрати на утримання квартири та вартість комунальних послуг, в тому числі і за сторонню особу, яка в ній зареєстрована, але не проживає, що призводить до зайвих матеріальних витрат.

Таким чином, ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника квартири, не набула статусу наймача квартири, але згідно наявної реєстрації місця проживання має право користуватися належною позивачу квартирою, чим створює йому перешкоди в користуванні і розпорядженні належною власністю.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 втратившою право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , звернулися до ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, в якому зазначали, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , пенсіонер, іншого житла не має, в даній квартирі проживає близько 30 років. ОСОБА_3 є дочкою позивача та проживає разом з нею, доглядає за нею, оскільки у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, ОСОБА_2 потребує стороннього догляду.

11 лютого 2019 року, повернувшись з лікарні, позивачі не змогли потрапити до свого помешкання, в якому залишилися особисті речі та документи, оскільки замки на вхідних дверях до квартири були змінені, а за дверима знаходився чоловік, який нецензурною лексикою їх виганяв та погрожував фізичною розправою. На місце події було викликано працівників поліції.

Зі слів ОСОБА_3 , відповідно до умов договору іпотеки від 23.08.2017 р., ОСОБА_4 04.06.2018 р. здійснила звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення між ОСОБА_4 - іпотекодержателем та її знайомим ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відтак, продавець (іпотекодержатель) ОСОБА_4 , покупець ОСОБА_1 та іпотекодавець ОСОБА_3 дійшли згоди, що позивачі будуть проживати у вказаній квартирі до того часу поки їм не буде надано інше житло. Підтвердженням зазначеного також є той факт, що різниця від продажу квартири не була повернута ОСОБА_3 , як передбачено п. 10 договору купівлі-продажу, оскільки продавець та покупець взяли на себе обов`язок вирішити питання з наданням їм іншого житла.

Крім того, ОСОБА_1 , виганяючи ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3 , в якій вона проживала та від продажу якої також залишилася різниця, яку його знайома ОСОБА_4 повинна була повернути ОСОБА_3 , наголошував останній, що не буде чіпати житло ОСОБА_2 до тих пір поки не знайде їм інше.

В зв`язку з тим, що домовленості були порушені, ввівши позивачів в оману та вигнавши їх на вилицю, ОСОБА_3 була змушена звернутися до суду з метою відновлення порушених прав.

Відповідач, перебуваючи у змові з ОСОБА_4 , порушили домовленість, у супереч вимогам законодавства протиправно вигнали їх на вулицю, залишивши без особистих речей та документів, що є грубим порушенням Конституційних прав позивачів.

Посилаючись на викладене, просили суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення їх до даної квартири та передачі ключів від квартири.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Дем`янюк В.П. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні позовній заяві, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги за первісним позовом не визнали, заперечували проти їх задоволення, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги за первісним позовом не визнала, заперечувала проти їх задоволення, зустрічні позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення в повному обсязі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що є сусідкою позивачів за зустрічним позовом, проживала з ОСОБА_2 на одному сходовому майданчику з 1988 року, 11 лютого 2019 року до квартири позивача прийшли невідомі люди, змінили замки на вхідних дверях, таким чином виселили останню. На місце події було викликано працівників поліції, позивачі намагалися потрапити до квартири, забрати свої особисті речі, документи, проте їх до квартири не пускають до сих пір.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 23 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , остання отримала у борг грошові кошти в розмірі 381775,56 грн., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 15000 доларів США (а.с.86).

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики, 23 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 30,3 кв.м., загальною площею 50,8 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О., зареєстровано в реєстрі за №1984 (а.с.89-92).

04 червня 2018 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 30,3 кв.м., загальною площею 50,8 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О., зареєстровано в реєстрі за №1213 (а.с.5-8).

Відповідно до п. 3 вказаного договору, продаж спірної квартири вчинено за 500000 грн. На підставі п. 10 продавець зобов`язаний повернути ОСОБА_3 суму, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики.

24 липня 2019 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулася до керівника Броварської місцевої прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення та повідомила про проникнення невідомих осіб до її житла та крадіжку цінних речей та грошових коштів в розмірі 10000 доларів США (а.с.58).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в справі №761/7953/19 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, якою стягнуто з останньої на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 123995,62 грн., з яких 118222,44 грн. - заборгованість за договором, (сума, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики), 3215, 64 грн. - витрати від інфляції відповідно до індексу інфляції, розрахованого на термін прострочення, 2555,54 грн. - 3% річних від простроченої суми, та повернуто судові витрати в розмірі 3099,90 грн. (а.с.59-63).

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК У PCP, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («С. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.

На підставі зазначених принципів та норм Велика Палата проаналізувала і історію внесення змін до статті 109 ЖК УРСР. Так, зміни були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Підставою для прийняття такого закону стали масові позови про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, позик, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми та людей похилого віку із житла і, як наслідок до створення напруги в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української PCP, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української PCP, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української PCP.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року справа №6-2947цс15, яка у подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18).

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 не була придбана за рахунок взятих грошових коштів в борг, тому виселення позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є протиправним, та не можливим без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української PCP має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог та відмову в задоволені позовних вимог за первісним позовом в повному обсязі.

Крім того, керуючись ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути із відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч.7 ст.6 ЗУ «Про судовий збір», у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

При зверненні до суду із зустрічним позовом позивачем ОСОБА_3 не було сплачено судовий збір, тому, з врахуванням задоволення цим судовим рішенням позовних вимог за зустрічною позовною заявою в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 9, 109, 156 ЖК Української PCP, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 350, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до даної квартири та передачі їм від неї ключів.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський