Ухвала

Іменем України

26 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 515/2089/18

провадження № 61-14582ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Комлевої О. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Саратська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про продовження строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Саратська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про продовження строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_4 . Після смерті батьків відкрилась спадщина на земельні частки (паї) площею 6,16 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) кожна, розташованих на території Безім`янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. У липні 2017 року, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 отримала відмову у зв`язку з пропуском строку, встановленого законодавством для прийняття спадщини.

Проте ОСОБА_1 не мала змоги звернутись у встановлений шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки в 1998 році отримала травму головного мозку, після якої потребувала продовження лікування стаціонарно, а потім амбулаторно, їй було рекомендовано уникати стресів та сонячного світла, а також регулярно проходити перевірку не менш як 2-3 рази на рік. До теперішнього часу вона знаходиться на обстеженні у лікарів, стан її здоров`я важкий. Окрім того, з 2000 року чоловік позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тяжко хворів та постійно потребував стороннього догляду і ОСОБА_1 протягом 16 років доглядала його і не мала можливості виїхати за межі м. Білгород-Дністровського Одеської області, де постійно проживає. До того ж, лікування її та чоловіка потребувало значних коштів.

ОСОБА_1 просила продовжити їй строк у 3 місяці для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та продовжити строк у 3 місяці для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що перешкоджали їй звернутись до нотаріуса із відповідною заявою у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавців. Суд застосував до спірних цивільних правовідносин норми ЦК УРСР 1963 року, оскільки предметом позову є додатковий строк на прийняття спадщини, яка відкрилась до 2004 року. При задоволенні позову та продовженні судом строку для прийняття спадщини, встановленого статтею 549 ЦК УРСР 1963 року, суд першої інстанції враховував фактичний час, який пропустила позивач при подачі заяви для прийняття спадщини - більше 16 років та доводи позивача про поважність причин пропуску цього строку, а саме те, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини у зв`язку зі станом здоров`я та важким матеріальним становищем (є особою з інвалідністю другої групи з 1995 року, постійно хворіє, потребує догляду лікарів, крім того її чоловік - ОСОБА_5 з 2001 року також хворів, що потребувало постійного догляду за ним). Позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 15 травня по 05 червня 1998 року, з 30 листопада по 22 грудня 2000 року, з 07 по 28 травня 2001 року, з 05 по 26 листопада 2001 року, з 13 березня по 02 квітня 2002 року, з 29 травня по 14 червня 2002 року, з 20 листопада по 10 грудня 2003 року, з 03 по 24 лютого 2003 року, з 17 травня по 03 червня 2004 року, у 2007 році вона перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні, та з 03 по 10 червня 2014 року - на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Білгород-Дністровської центральної міської лікарні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки спадкодавець ОСОБА_3 померла у 2001 році, а спадкодавець ОСОБА_4 помер у 2002 році, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, то суд першої інстанції правильно застосував норми ЦК УРСР 1963 року. Апеляційний суд вважав, що не зважаючи на всі хвороби позивача та її чоловіка, у неї було достатньо часу для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, і з 2002 року по 2018 рік також було достатньо часу для звернення до суду для продовження строку для прийняття спадщини.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не вчинила жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини та не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, хоча мала таку можливість, оскільки знаходилась не на стаціонарному лікуванні, а на амбулаторному. Окрім того, позивач знала, що відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батьків та протягом 15-16 років не вчиняла жодних дій для захисту своїх порушених спадкових прав. Суд першої інстанції не врахував, що у позивача були відсутні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини у відповідності до законодавства, яке було чинним на час відкриття спадщини, тобто ЦК УРСР 1963 року, а зазначені нею обставини не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Інших позовних вимог, у тому числі про фактичне прийняття спадщини, або про право на обов`язкову долю у спадщині після смерті батька, який 23 травня 2001 року все своє майно заповідав саме відповідачу ОСОБА_2 , у разі наявності для цього правових підстав, позивачем до суду не заявлено. Спадкове майно на даний час не збереглося, оскільки після смерті батьків відповідачка ОСОБА_2 успадкувала право на земельну частку (пай) та зараз на підставі зазначених прав є власником земельної ділянки, виділеної в натурі (на місцевості).

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст постанови апеляційного суду отримано 05 серпня 2020 року і касаційну скаргу подано засобами поштового зв`язку вчасно 24 серпня 2020 року. Однак, попередню касаційну скаргу ухвалою Верховного суду від 11 вересня 2020 року повернуто. Указану ухвалу суду касаційної інстанції ОСОБА_1 отримала поштою 24 вересня 2020 року. На підтвердження указаних обставин до суду надано ксерокопію ухвали Верховного суду від 11 вересня 2020 року та конверту із номером рекомендованого відправлення № 500.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17. ОСОБА_1 зазначає, що у іншій справі № 515/285/17 судом вже встановлювались обставини поважності пропуску строку для прийняття спадщини і хоча рішення і було скасовано, проте з формальних підстав через незастосування положень ЦК УРСР 1963 року. Судом апеляційної інстанції не взято до уваги безліч медичних документів щодо лікування онкології позивача та черепно-мозкової травми, що стало наслідком інвалідності позивача та втрати нею працездатності ще з 1998 року. Висновки, викладені у постанові апеляційного суду переписані з апеляційної скарги. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 наведено висновок про те, що поважними причинами, зокрема, є: тривала хвороба спадкоємців, велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Апеляційний суд при ухваленні оскарженої постанови не урахував поважні обставини щодо хвороби та лікування позивача в період відкриття спадщини, велику відстань між місцем постійного проживання і місцем спадкового майна, смерть чоловіка. Доводи сторони відповідача, викладені у апеляційній скарзі, які апеляційний суд порахував як належні та допустимі докази з приводу направлення заяви про прийняття спадщини поштою є припущеннями, оскільки суперечать нормативним актам, які регулюють порядок прийняття спадщини. З приводу зазначення судом у постанові, що Татарбунарський район Одеської області (місце відкриття спадщини) територіально межує з Білгород-Дністровським районом Одеської області (місце проживання позивачки ОСОБА_1 ), особа, яка подає касаційну скаргу, зазначає, що відстань між містами - 80 км, між ними немає прямого автобусного сполучення і ураховуючи хворобу позивача, суд апеляційної інстанції, замість того, щоб звернути увагу на медичні документи щодо лікування позивача, зазначає зі слів відповідача, що ОСОБА_1 мала таку можливість. Також, позивач зазначає, що при видачі свідоцтва про спадщину за заповітом нотаріус не перевірив коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Позиція суду про наявність можливості особи з інвалідністю дійти до нотаріуса, наявність безлічі часу для подання заяви нотаріусу в іншому населеному пункті суперечать вимогам закону та порушують принцип належного урядування.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Безім`янка, Татарбунарського району, Одеської області у віці 79 року померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 28 липня 2017 року, виданим Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Одеській області, яка була матір`ю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .

Після смерті матері ОСОБА_2 своєчасно звернулась до державного нотаріуса Татарбунарської державної нотаріальної контори Єпішкіної С. В. із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом Серії ВВА №620344 від 22 січня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №228, згідно якого вона успадкувала право на земельну частку (пай) розміром 6,2 в умовних кадастрових гектарах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Безім`янка, Татарбунарського району, Одеської області у віці 79 року помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 28 липня 2017 року, виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Після смерті батька ОСОБА_2 своєчасно звернулась до державного нотаріуса Татарбунарської державної нотаріальної контори Єпішкіної С. В. із заявою про прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВВА №620343 від 22 січня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 232, згідно якого ОСОБА_2 успадкувала право на земельну частку (пай) розміром 6,2 в умовних кадастрових гектарах. На підставі успадкованих нею прав на земельні частки (паї) ОСОБА_2 отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 12,32 га, що розташована на території Безім`янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

ОСОБА_1 у липні 2017 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у зв`язку з пропуском строку, встановленого законодавством для прийняття спадщини.

У грудні 2017 року позивач зверталась до Татарбунарського районного суду Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яке рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 квітня 2018 року було задоволено. Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 серпня 2018 року указане судове рішення було скасовано і прийнято постанову про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з тих підстав, що суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався вимогами ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тобто після виниклих правовідносин, що є незаконним.

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 зроблено висновок, що «спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Пунктом п`ятим Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 13 травня 2020 року у справі № 303/1176/17-ц зроблено висновок, що «за змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року».

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Встановивши, що причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини позивачем є неповажними, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання на висновок, викладений у постанові Верховного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 колегія суддів відхиляє, оскільки цей висновок зроблений щодо статті 1272 ЦК України та за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 29 липня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Саратська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про продовження строку для прийняття спадщини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук