Справа № 209/1756/20
Провадження № 2/209/753/20
21 жовтня 2020 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі: секретаря Кулік О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Кам`янська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири по АДРЕСА_2 , яка належить їй на підставі свідоцтва про права власності на нерухоме майно від 12 квітня 2007 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2015 року та договору дарування однієї третьої частини квартири від 14 березня 2020 року, згідно якого її онук ОСОБА_2 подарував їй одну третю частину цієї квартири. Відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі зареєстрований з 30 вересня 1999 року, але з квітня 2019 року він у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його особисті речі у житловому приміщенні відсутні. Вона, як власник квартири, в якій постійно мешкає, виконує всі обов`язки зі сплати комунальних послуг та утримання квартири в належному санітарно-технічному стані. Реєстрація відповідача у належній їй квартирі істотно порушує її права, як власника нерухомого майна, бо вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, не має можливості на свій розсуд розпорядитися належним їй майном: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші не заборонені законом угоди. Вона не чинила відповідачу перешкоди у проживанні у спірній квартирі. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 346, 383, 391, 405 ЦК України, п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ст. 150 Житлового Кодексу України, вважає, що відповідач втратив право користування квартирою по АДРЕСА_2 , бо він не мешкає у квартирі більше одного року, а подарувавши їй 14 березня 2020 року частину квартири, у відповідача припинилося право власності на цю частку квартири.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву та не надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, до судового розгляду справи від заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, керуючого справами виконавчого комітету міської ради Колісніченко С. надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та ухвалення рішення згідно чинного законодавства.
Виходячи з наведеного, відповідно до ч.3 ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності відповідача та представника Кам`янської міської ради на підставі наявних у справі доказів та, зі згоди позивачки, ухвалити заочне рішення.
Позивачка ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклала зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Крім того, допитана як свідок згідно ст. 234 ЦПК України, надала показання про те, що квартира по АДРЕСА_2 була приватизована в 2007 році нею, її чоловіком ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_2 та передана їм у спільну часткову власність в рівних частках. В 2015 році після смерті її чоловіка ОСОБА_3 вона, в порядку спадкування за законом, отримала у власність належну йому одну третю частку квартири. Відповідач ОСОБА_2 , який є її онуком, не мешкає у квартирі по АДРЕСА_2 з квітня 2019 року, а до того часу онук, який вживає наркотичні засоби, виносив з квартири її майно, продавав його, бив її. Потім він став проживати з жінкою, і в них народилася дитина. Вона купила відповідачу квартиру по АДРЕСА_3 , оформивши договір купівлі-продажу вказаної квартири від його імені, а онук у свою чергу подарував їй належну йому одну третю частину квартири по АДРЕСА_2 . В теперішній час ОСОБА_2 перебуває в СІЗО.
Вислухавши вступне слово позивачки, її показання, як свідка, а також показання свідка ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 12 квітня 2007 року Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради на підставі розпорядження № 5/1744-р від 12 квітня 2007 року (а.с. 10), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 11 вересня 2007 року ОКП «Дніпродзержинське БТІ» (а.с.11), свідоцтвом про право на спадщину за законом, що було видано ОСОБА_1 08 вересня 2015 року після її померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 12), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 вересня 2015 року (а.с. 13), нотаріально посвідченим договором дарування однієї третьої частки квартири від 14 березня 2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2020 року (а.с.14-15, 16).
Як вбачається із договору дарування однієї третьої частки квартири, який був посвідчений 14 березня 2020 року державним нотаріусом Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., зареєстрований в реєстрі за № 1-398, відповідач ОСОБА_2 подарував позивачці ОСОБА_1 одну третю частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 квітня 2007 року Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради на підставі розпорядження № 5/1744-р від 12 квітня 2007 року.
У вказаному договорі дарування відсутні будь-які угоди між відповідачем та позивачем щодо права відповідача користуватися спірною квартирою після припинення його права власності на подаровану ним одну третю частку квартири.
В судовому засіданні позивачка, допитана як свідок, надала показання про те, що її онук ОСОБА_2 14 березня 2020 року подарував належну йому одну третю частку квартири по АДРЕСА_2 , а вона, у свою чергу, купила йому двокімнатну квартиру по АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу вказаної двокімнатної квартири був укладений від імені ОСОБА_2 , як покупця, та 20 лютого 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Панко Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 149 (а.с. 27- 28).
Згідно довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/7996 від 28 травня 2020 року про реєстрацію та склад сім`ї (а.с. 17), у спірній квартирі зареєстровані позивачка та відповідач, особовий рахунок на квартиру відкритий на ім`я ОСОБА_1 .
Отже, відповідач ОСОБА_2 після укладення договору дарування однієї третьої частки квартири по АДРЕСА_2 та припинення його права власності на цю частку квартири не знявся з реєстраційного обліку по квартирі, хоча не проживав у ній з квітня 2019 року.
Згідно акту про непроживання від 02 червня 2020 року (а.с. 18), що складений на підставі свідчень сусідів позивачки, що мешкають квартирах АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , та затверджений директором КП КМР «УКОЖФ» ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у квартирі по АДРЕСА_2 з квітня 2019 року.
Те, що відповідач не мешкає у спірній квартирі з квітня 2019 року, підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка надала показання про те, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_6 , є сусідкою ОСОБА_1 , яка мешкає у квартирі АДРЕСА_7 . ОСОБА_5 казала їй, що з нею у квартирі зареєстрований її онук ОСОБА_6 , але вона, свідок, не бачила його вже більше року, приблизно з весни 2019 року. Коли ОСОБА_6 проживав у спірній квартирі, він бив ОСОБА_5 , у зв`язку з чим викликали працівників поліції, він крав з квартири речі позивачки. Їй відомо, що ОСОБА_1 у 2020 році за свої гроші купила своєму онукові ОСОБА_2 квартиру.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 , який є членом сім`ї позивачки, але право власності якого на частку спірної квартири припинилося 14 березня 2020 року, не мешкає у квартирі по АДРЕСА_2 , з квітня 2019 року, будь-які угоди між ним та позивачкою щодо права користування спірною квартирою не укладалися.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно пункту 1 частини першої ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Отже, після дарування однієї третьої частки спірної квартири 14 березня 2020 року право власності на неї у ОСОБА_2 припинилося, а він ще до відчуження належної йому частки квартири у квітні 2019 року добровільно залишив квартиру по АДРЕСА_2 .
У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.».
Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд вважає доведеним, що відповідач, право власності якого на частку спірної квартири припинилося 14 березня 2020 року, понад один рік (з квітня 2019 року) не проживав у квартирі по АДРЕСА_2 .
Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Реєстрація відповідача за місцем знаходження квартири, істотно ущемляє права позивачки, як власника, бо вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, не має можливості на свій розсуд розпорядитися належним їй майном: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші не заборонені законом угоди..
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, як попередній власник частки квартири, право власності на яку у нього припинилося 14 березня 2020 року, не проживаючи в квартирі понад один рік, втратив право користування жилим приміщенням в належній позивачці квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у квартирі по АДРЕСА_2 , є підставою для зняття його з реєстрації по цій квартирі.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280- 282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа - Кам`янська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.
Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.