15.10.2020 Справа № 363/3957/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Баличевої М.Б., за участю секретаря Дехтяренко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат він інфляції та середнього заробітку за період затримки,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Дочірнього підприємства ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги, трьох відсотків річних, пені, втрат він інфляції та середнього заробітку за період затримки, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію за вересень 2017 року у сумі 65 688 грн.; три відсотки річних у сумі 3 984 грн.; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293, 51 грн.; втрати від інфляції у сумі 12 462, 17 грн. та середній заробіток за період двох років затримки виплати у сумі 324 000 грн., а всього 406 994, 17 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 вересня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення та у відповідності до наказу № 143-ВК від 06.09.2017 року т.в.о. голови правління ПАТ «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», позивача було звільнено з посади директора Дочірнього підприємства ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» у зв`язку з достроковим припиненням дії контракту за згодою сторін. Однак, при звільненні відповідачем не було проведено повний розрахунок з позивачем при його звільненні, а саме не було виплачено матеріальну допомогу при виході на пенсію за вересень 2017 року, яка становить 65 688 грн., яку станом на день звернення до суду з вказаним позовом відповідач не виплачує добровільно. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період двох років затримки, виходячи з середньоденного заробітку в місяць в сумі 13 500 грн., в розмірі 324 000 грн., три відсотки річних у сумі 3 984 грн.; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293, 51 грн.; втрати від інфляції у сумі 12 462, 17 грн., а всього 406 994, 17 грн., судові витрати просив покласти на відповідача. На підставі викладеного, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Раніше надавав письмовий відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідачем Дочірнім підприємством ШРБУ - 100 Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» 06 вересня 2017 року було звільнено ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін та в той же день позивачу було зараховано та виплачено: заробітну плату за серпень 2017 року; допомогу по тимчасовій втраті працездатності за рахунок коштів роботодавця (5 днів); грошову компенсацію по тимчасовій втраті працездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування (2 дні); Проведення розрахунку за даними видами нарахувань позивачем не оспорюється. ОСОБА_1 при звільненні за угодою сторін прав на інші гарантовані та/або обов`язкові виплати від відповідача не мав, із заявами про виплату матеріальної допомоги до відповідача або Засновника не звертався, і розрахунок при звільненні (без включення матеріальної допомоги) сформовано з дотриманням чинного законодавства. 20.09.2019 року відповідачем було виплачено позивачу 5 000 грн. з 65 688 грн. заборгованості з виплати матеріальної допомоги. Також відповідач на даний час перебуває у край тяжкому фінансовому стані, у зв`язку з чим можливості виплатити нараховану матеріальну допомогу в повному обсязі немає.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» та працював на ДП "ШРБУ №100" на посаді директора відповідно до контранкту від 14.02.2017 року №194, укладеного на строк до 14 лютого 2022 року.

06.09.2017 року позивач звільнився з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначені обставини підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та копією наказу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 06.09.2017 року № 143-ВК.

18.09.2017 року наказом №155-ВК Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» було внесено зміни до наказу Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 06.09.2017 року № 143-ВК в частині зміни підстави припинення трудового договору (контракту) із п. 1 ст. 36 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.

Крім того, вищевказаним наказом №155-ВК Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» від 18.09.2017 року зазначено вважати, що контракт від 14.02.2017 року № 194, укладений із директором ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ОСОБА_1 , достроково припинений 06 вересня 2017 року та ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажання у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України).

Позивачем заявлено вимоги стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати матеріальної допомоги при виході на пенсію за вересень 2017 року в сумі 65 688 грн., три відсотки річних у сумі 3 984 грн.; пеню за прострочення виплати грошового зобов`язання у сумі 44 293, 51 грн.; втрати від інфляції у сумі 12 462, 17 грн. та середній заробіток за період двох років затримки виплати у сумі 324 000 грн., а всього 406 994, 17 грн.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду України зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин, позивач не довів, що на момент його звільнення із займаної посади 06.09.2017 року за власним бажання у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України), за його роботодавцем рахувалась заборгованість по сумам, що належать йому від підприємства ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

Таким чином, на момент звільнення позивач ОСОБА_1 отримав всі гарантовані обов`язкові виплати від ДП "ШРБУ №100" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

Щодо нарахованої та наявної заборгованості з виплати матеріальної допомоги у розмірі 65688 гривень суд виходить з наступного.

Так, наказом №49-вк від 11.09.2017 року ОСОБА_1 була нарахована матеріальна допомога як такому, що вийшов на пенсію в 2010р., колишньому працівнику управління, за кожні п`ять років безперервного стажу роботи в системі Укравтодору, який складає 31 рік 07 місяців в розмірі 6 (шести) посадових окладів та виплатити за наявності фінансової можливості.

Станом на день прийняття рішення про нарахування і виплату матеріальної допомоги та видання відповідного наказу, трудовий контракт з ОСОБА_1 вже було розірвано, трудові відносини припинено, підстав для будь-яких додаткових грошових нарахувань, вже не існувало.

Таким чином, ДП "ШРБУ №100" має перед позивачем заборгованість з виплати матеріальної допомоги в розмірі 60688 гривень (з врахуванням оплати 5000 гривень 20.09.2019 року, що підтверджується відомостю розподілу витрат), однак вказана грошова допомога не входить до фонду оплати праці і має бути виплачена при настінні обставин, визначених колективним договором, а саме за наявності фінансової можливості, що виключає ухвалення судом рішення про примусове стягнення з огляду на відсутність обов`язкових строків виплати.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав відсутності доказів у справі про наявність заборгованості ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» перед позивачем щодо виплати усіх сум належних працівнику при звільнені з підприємства.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.Б. Баличева