ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 617/496/19

провадження № 22-ц/818/4935/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року у складі судді Глоби М.М.,-

в с т а н о в и в :

26 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» (далі за текстом - ТОВ «ФК «Форза») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило визнати дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 0, укладений 20 листопада 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 ; стягнути кредитну заборгованість у загальному розмірі 8 092, 80 грн за кредитним договором №0 від 20 листопада 2019 року.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Форза», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та не підтвердження їх доказами, просить скасувати рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають положення ст. ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки положення зазначених статей містять декілька альтернативних способів укладення та підписання електронного договору та не зобов`язують під час укладання електронного кредитного договору використовувати лише той чи інший спосіб укладання договору. ТОВ «ФК «Форза» використовує спосіб акцептування оферти шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Клієнти під час укладання договорів застосовують електронний підпис одноразовим ідентифікатором.

Зазначає, що висновки Нацкомфінпослуг, викладені в Акті про правопорушення від 11 березня 2019 року не відповідають положенням чинного законодавства, що регулює укладання кредитних договорів в електронній формі, а також Нацкомфінпослуг не наділена повноваженнями щодо визнання недійсними договорів.

Також вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказів, а саме судом не прийнято до уваги, що відповідач надала всі свої персональні дані для отримання позики, зазначила платіжну картку для отримання коштів, внесла у відповідні віка в договір код-підпис, о тому фактично погодила всі істотні умови договору, отримала кошти, однак їх не повернула, а використала на свої потреби.

Щодо належної ідентифікації особи ОСОБА_1 , звертає увагу на те, що особа, яка зафіксована на фотокартці, яка була надана для ідентифікації, відповідає фото ОСОБА_1 , яке міститься в паспорті відповідача, а також на те, що звертаючись до Нацкомфінпослуг, ОСОБА_1 зазначила, що має діючий кредитний договір № 0, укладений з ОВ «ФК «Форза».

Також відповідачем не спростовано наявність заборгованості перед ТОВ «ФК «Форза» , а також її розмір, який зазначено в розрахунку заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Форза» частково, в частині стягнення з неї на користь позивача -1078,71 грн., а в решті вимог - відмовити.

Зазначає, що за випискою по карті сума кредиту складає 2 500 грн., які фактично були перераховані для використання. Позивачем порушено порядок укладання електронного договору - ст. 11 Закон України «Про електрону комерцію» і ч.1 ст. 216 ЦК України. При розрахунку пені та штрафу позивачем було перевищено розрахунок більш ніж на 50 %.

Вважає, що електронний договір (акцепт) не було підписано, оскільки згідно перевірки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.03.2019 року встановлено, що ТОВ «ФК «Форза» порушено порядок укладення спірного електронного договору.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 40 від 20.11.2018 року, для якого законом визначена обов`язкова письмова форма та який є недійсним за законом у разі недотримання такої форми, не була дотримана письмова форма та позивачем не доведена одночасна наявність всіх необхідних обставин для визнання його дійсним в розумінні ч. 2 ст. 218 ЦК України, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання дійсним Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту, оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту, тому й відсутні підстави для стягнення заборгованості за даним кредитним договором.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 20 листопада 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 ( Позичальник) було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 0( далі договір позики) в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет-сайті позивача ( а.с. 14-15).

Відповідно до п.3 договору позики, Товариство на умовах цього договору надає клієнту грошові кошти в сумі, визначеній п.5 договору, а клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного договору.

Пунктом 5 договору визначено загальний розмір кредиту - 2649 грн., строк дії договору - з 20.11.2018 року по 19.12.2018 року, порядок надання кредиту на банківський рахунок.

Відповідно до пункту 5.3. договору позики сторони погодили сплату процентів за користування кредитом, виходячи з фіксованої процентної ставки 1,85 % за кожен день користування кредитом. А також , що реальна річна процентна ставка складає 675,25 %, а загальна ( орієнтовна) вартість кредиту складає суму 4119,30 грн. Зазначені умови скріплено позичальником ОСОБА_2 електронним підписом - 16708249.

Пунктом 7 договору позики встановлено графік платежів, відповідно до якого датою платежу визначено 19.12.2018, період користування 30 днів, сума платежу 4119,30 грн., яка складається з суми основного боргу 2649,00 грн. та суми процентів - 1470,30 грн.

В пункті 6 договору позики сторони узгодили, розмір пені за кожен день прострочення ( враховуючи положення, встановлений Законом України « Про захист прав споживачів» - 2,50 %.

В пункті 8 договору позики зазначено реквізити сторін, та в графі підпис ОСОБА_2 вказано електронний підпис - 16708249.

Відповідно до розрахунку до договору позики станом на 20.03.2019 заборгованість за договором позики складає 8092,80 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2649,00 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 1470,3 грн., прострочені проценти - 2649,00 грн., заборгованість за пенею - 1 324,50 грн.( а.с. 16).

Листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг б/н та б/д повідомлено ОСОБА_1 про результати розгляду її електронного звернення від 23.01.2019, зазначено , що ТОВ «ФК «Форза» порушено вимоги законодавства про фінансові послуги, а саме порушено порядок укладання електронного договору, встановлений ст. 11 Закону України « Про електронну комерцію» та складено акт правопорушення ТОВ «ФК «Форза» на ринку фінансових послуг від 11.03.2019 ( а.с. 77).

Згідно Акту про порушення, вчиненого ТОВ «ФК «Форса» на ринку фінансових послуг від 11.03.2019 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг встановлено, що ТОВ «ФК «Форса» надано фінансову послугу ОСОБА_1 не на підставі договору, що є порушенням частини першої ст. 6 Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору ( а.с. 21-22).

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багато сторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину,яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно п. 2, 4 ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст. 1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання відповідно до статті 610ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ст.ст. 7, 8 Закону України «Про електронну комерцію», ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) , продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст.10 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики), електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Порядок укладення електронного договору передбачено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час укладення договору позики)

Частинами третьою, шостої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) , якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно пункту 4 договору № 0 від 21 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 , договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів одноразовим /мережевим ідентифікатором. У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій пов`язаних із його виконанням в онлайн режимі на офіційному сайті товариства https://forzacredit.com/ua/, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами складеними на паперовому носієві, підписаними власноручним підписом.

Пунктами 6, 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) передбачено, що нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору ; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( в редакції, що діяла на час укладення договору позики) визначено, що електронне повідомлення це інформація, представлена в електронній формі, надана учасником відносин у сфері електронної комерції з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Пунктом 3 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронна форма представлення інформації - спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації. Електронною формою представлення інформації вважається документування інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною;

Відповідно до частини 13 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтями 12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази одержання ТОВ «ФК «Форза» - особою, яка направила пропозицію укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 0 та відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до положень частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, за відсутності належних доказів про укладення між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 0, колегія суддів приходить до висновку, що цей правочин є неукладеним, а за викладених підстав, неукладений договір не може бути визнаний дійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні позову ТОВ «ФК «Форза» про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 0, укладеного 20 листопада 2018 року між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги , що висновки Нацкомфінпослуг, викладені в Акті про правопорушення від 11 березня 2019 року не відповідають положенням чинного законодавства, що регулює укладання кредитних договорів в електронній формі, а також Нацкомфінпослуг не наділена повноваженнями щодо визнання недійсними договорів спростовуються тим, що Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 737 від 14.04.2020 закрито справу про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, провадження у якій розпочато актом про правопорушення, вчиненні ТОВ «ФК «Форза» на ринку фінансових послуг від 11.03.2019 за № 216/16-5/15, у зв`язку з самостійним усуненням правопорушення.

Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Форза» про стягнення заборгованість в сумі 8092, 80 грн.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Таким чином, оскільки судом визнано договір неукладеним, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог в частині стягнення процентів в сумі 1470,3, прострочених процентів в сумі 2649,00 грн. та пені в сумі 1324,50 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2649,00 грн. колегія суддів приходить до висновку про їх часткове задоволення, з огляду на таке.

Відповідач ОСОБА_1 , оспорюючи факт укладання договору проти факту отримання грошових коштів не заперечує. Так. в своїх запереченнях від 28.10.2019 просить суд задовольнити позовні вимоги частково, в частині стягнення 1078, 71 грн. ( а.с. 133-134).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, убачається, що 18.12.2018 ОСОБА_1 перераховано на користь ТОВ «ФК «Форза» суму 1421,29 грн.( а.с. 16).

Таким чином до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 1227,71 грн (2649, 00 - 1 421,29 ).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищевказаного, рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні суми заборгованості за тілом кредиту, а також розподілу судового збору

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ТОВ «ФК «Форза» задоволені на 15,17 % . При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 3842 грн. ( а.с. 1,39) судового збору, а при подачі апеляційної скарги 5763,00 грн. З урахуванням скасування рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми заборгованості з відповідача, зміні також підлягає і розмір стягнутого судового збору. Тобто, ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд справи у4 суді першої інстанції у розмірі 582,83 грн. та судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 874,25 грн.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384,389,390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» задовольнити частково.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 04 серпня 2020 року, в частині відмови у стягнення заборгованості за кредитним договором, скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» 1227 (одну тисячу двісті двадцять сім) грн.71 (сімдесят одну) коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» судовий збір у розмірі 582 (п`ятсот вісімдесят дві) грн. 83 (вісімдесят три) коп., сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» судовий збір у розмірі 874,25 (вісімсот сімдесят чотири) грн. 25 (двадцять п`ять) коп., сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.