УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М., вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії Старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачової Катерини Володимирівни про визнання дій і постанов протиправними та скасування постанов,-

установив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою на дії Старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачової К.В.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2020 року цивільну справу № 755/15525/20 передано на розгляд головуючому судді Виниченко Л.М.

Ознайомившись зі змістом скарги та доданими до неї матеріалами встановлено, що у відкритті провадження за скаргою слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до заявлених вимог скаржник просить визнати протиправними дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачової К.В. щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 61684761; визнати протиправними і скасувати винесені державним виконавцем у вказаному виконавчому провадженні: постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.04.2020, постанову про арешт майна боржника від 30.04.2020, постанову про арешт коштів боржника від 10.04.2020, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.04.2020; зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий документ по справі № 755/11589/19 стягувачу.

В обґрунтування скарги заявник посилається на положення ст. ст. 447-453 ЦПК України. Однак, застосування вказаних норм процесуального закону є помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно положень частини 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За нормою частини 2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України передбачено право сторони виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, щодо порушення прав чи свобод стягувача або боржника у виконавчому провадженні.

Зі змісту скарги та доданих до неї матеріалів убачається, що ОСОБА_1 оскаржуються дії державного виконавця по виконанню постанови Дніпровського районного суду м. Києва № 755/11589/19 від 02.09.2019 року щодо притягнення скаржника до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення. Отже, вказане рішення суду не ухвалювалось відповідно Цивільного процесуального кодексу України.

Юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Згідно положень ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, якщо виконанню підлягають рішення суду і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного/приватного виконавця чи посадової особи органу державної виконавчої служби, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, враховуючи, що в даному випадку виконавче провадження в рамках якого оскаржуються дії державного виконавця було відкрито з примусового виконання постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності, а не виконавчого документа, виданого судом на підставі судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, боржник як учасник цього виконавчого провадження має право звернутись до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів, а тому скарга не підлягає розгляду в суді в порядку цивільного судочинства.

Відповідно пункту 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням вищевикладеного у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На виконання вимог ч. 5 ст. 186 ЦПК України роз`яснити заявнику про право звернення до адміністративного суду із відповідним позовом.

Керуючись ст. ст. 10, 19, 186, 260, 353, 354, 447 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткачової Катерини Володимирівни про визнання дій і постанов протиправними та скасування постанов відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про право звернутися із відповідним позовом до адміністративного суду у визначеному законом порядку.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя