Справа № 487/5094/18
Провадження № 2/487/75/20
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.10.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
Головуючого судді Притуляк І.О.,
за участю секретаря судового засідання Янковець Г.А.,
прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Тищенка А.М.
розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах дерави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання частково незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
03.08.2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицька М. звернулась до суду з позовом до ММР, ОСОБА_1 , в якому просила визнати незаконним та скасувати пункти 18, 18.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 997 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт від 01.12.2009 року серії ЯИ №140187 на право власності на земельну ділянку площею 0,0997 га з кадастровим номером :12:004:0026; зобов`язати ОСОБА_1 повернути територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 997 кв. м із кадастровим номером :12:004:0026, вартістю 378545,50 грн., розташовану по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір сплачений за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Крім того просила поновити строк на подачу даного позову, як такий, що пропущений з поважних причин.
Свої вимоги прокурор мотивувала виявленням порушення вимог законодавства. в саме положень ст.ст.85,88,118 Водного Кодексу та ст.60 Земельного Кодексу України, при прийнятті Миколаївською міською радою рішення №36/61 від 04.09.2009, зокрема п.п. 18, 18.1 розділу 4, якими затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 997 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
Вважає зазначені пункти оскаржуваного рішення незаконними, оскільки відповідно до Генерального плану міста вказана земельна дідянка віднесена до зелених насаджень загального користування та відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва,, затверлдженими рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17.10.2003 року до зони переспктитвного туристично-рекреаційного комплексу
Крім того, вказана земельна ділянка входить до прибережної захисної смуги Бузького лиману, а отже може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення, та не підлягала відчуженню.
Наслідком скасування рішення є визнання недійсним державного акту від 01.12.2009 року серії ЯИ №140187, що підтверджує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0997 га. з кадастровим номером :12:004:0026, що є підставою для його зобов`язання, з урахуванням положень ст.1212 ЦК України повернути спірну земельну ділянку у власність територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської радиткриитор громаді

Ухвалою суду від 06.08.2018 року застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 997 кв. м із кадастровим номером :12:004:0026, розташовану по АДРЕСА_1 та заборонено Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разу її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на зазначені земельній ділянці; заборонено позивачу вчиняти із зазначеною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Ухвалою суду від 21.08.2018 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.09.2018 року, представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Бортник Р.О., подав до суду відзив, за яким у задоволені позову просив відмовити.

В обґрунтування заперечень зазначив, що при звернені з позовом прокурором було пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки зі стенограми 36 сесії Миколаївської міської ради 5 скликання, вбачається, що на ній був присутній помічник прокурора м. Миколаєва Терещенко В.Ю., а тому органам прокуратури було відомо про прийняте рішення від 04.09.2009 року №36/61 в момент його прийняття.

Вказав, що на час прийняття рішення про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не діяли положення зокрема Закону України «Про будівельні норми», який було прийнято 05.11.2009 року та який набрав чинності 08.12.2009 року.

Також до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Земельного Кодексу та Водного Кодексу, які були чинні на момент виникненя спірних правовідносин. Так в редакції ч.7 ст.118 ЗК України - вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог розроблення проекту її відведення здійснювався у порядку встановленому статтею 151 цього Кодексу. При цьому прокурором не надано доказів порушення під час прийняття оспорюваного рішення положень счт.151 ЗК України. Більш того, на думку представника відповідача до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ст.118 ЗК України, оскільки спірним рішенням Миколаївської міської ради не вирішувалося питання стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Стверджував, що цільовим призначенням вказаної земельної ділянки є комерційне використання, так як її було виділено ОСОБА_1 за рахунок земель ТОВ "Миколаївбудпроект", які було надано їм в оренду строком на 10 років відповідно до п.п.53,54 рішення Миколаївської Міської ради №35/51 від 19.06.2009 року, яке не було визнанно незаконним та не скасовувалося. Також, зазначив, що в супереч пояснень позивача, норми ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» не поширюються на правовідносини з надання органами місцевого самоврядування земельних ділянок у власність фізичних та юридичних осіб.

Окрім того, представник відповідача вважав, що прокурором не доведено, належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка перебуває у прибережній захисній смузі Бузького лиману.

Приймаючи до уваги вищевикладене, вважав що позовні вимоги прокурора про повернення земельної ділянки з посиланням на порушення Земельного та Водного законодавства суперечать принципу законності, а позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку не може становити для держави публічного інтересу, а отже не узгоджується з сталою практикою ЄСПЛ.

27.09.2020 року, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савіцька М. подала до суду відповідь на відзив, в якій заперечила проти доводів відповідача стосовно пропущеного позивачем строку позовної давності з тих підстав, що про прийняття оспорюваного рішення, позивачу було відомо в день його прийняття, оскільки на сесії міської ради був присутній прокурор, зазначивши, що надання оцінки законності рішенню органу місцевого самоврядування в момент його прийняття є неможливим, так як текст оскаржуваного рішення не містить жодної інформації, яка б свідчила про порушення вимог закону при його прийнятті.

В свою чергу можливість дізнатись про порушення під час прийняття спірного рішення вимог діючого законодавства, з`явилася в органів прокуратури тільки під час здійснення заходів кримінально-правового характеру.

Так, під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000124 від 24.03.2015 року, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 ККУкраїни, за фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїм службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № НОМЕР_1 у мікрорайоні «Леваневці» площею 31,7 га. та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним і юридичним особам, було проведено огляд вищевказаних земельних ділянок за участю спеціаліста КП «Госпрозрпхункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» з виїздом на місце та застосуванням спеціального обладнання та методик вимірювання. За результатами вказаного огляду було виготовлено топографічну зйомку вказаних земельних ділянок, яку було надано до органів прокуратури 03.08.2015 року.

Таким чином, про входження спірної земельної ділянки в межі прибрежної захисної смуги Бузького лиману і грубе порушення права власності територіальної громади м. Миколаєва, органам прокуратури стало відомо 03.08.2015 року, що свідчить про їх звернення до суду з вказаним позовом у межах строку позовної давності.

Також заперечила проти тверджень представника відповідача стосовно відсутності правових обґрунтувань застосування норм містобудівного законодавства, зазначивши, що Генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням ММР №35/18 від 18.06.2009 року, є містобудівною документацією, чинною на момент прийняття пунктів 18, 18.1 розділу 4 рішення №36/61 від 04.09.2009 року.

Крім того зазначила, що заборона відведення ділянки з кадастровим номером :12:004:0026 у приватну власність відповідачу у зв`язку із її входженням в нормативно визначені межі прибережної захисної смуги Бузького лиману, підтверджується сукупністю обставин, а саме відстанню від узрізу води до крайніх точок цієї земельної ділянки та її відведенням за умови відсутності навколишньої забудови, у т.ч. між спірною земельною ділянкою та ОСОБА_2 лиманом.

Ухвалою суду від 14.11.2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15.01.2019 року зупинено провадження у даній справі до перегляду цивільної справи за позовом за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагяду та додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасуваннярішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у комугальну власність у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суд.

Ухвалою суду від 19.12.2019 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 14.02.2020 року зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №372/1684/14-ц.

Ухвалою суду від 13.05.2020 року провадження у справі поновлено.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі підтвердив фактичні обставини, викладені у письмових заява.

Представник відповідача ММР ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності та прийняти рішення за наявними матеріалами справи та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про поважність причини неявки до суду не повідомив.

Представники відповідача адвокат Бортник Р.О. у підготовчому судовому засіданні проти заявлених позовнх вимог заперечував, до судового засідання при розгляді справи по суті не з`явились про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причини неявки суду не повідомив.
Представник відповідача ОСОБА_6 до судового засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення прокурора, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Савицької М. підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).
Судом встановлено, що пунктами 18, 18.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 997 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 01.12.2009 видано державний акт на право власності серії ЯИ №140187 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0026.
В силу ст.ст.13, 14, 19 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з зазначеним позовом, суд виходить з наступного.
Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України).
Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Згідно з п. 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону чинній на момент звернення до суду з вказаним позовом) передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).
Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням) (ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).
ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).
Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого, права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які є рівними перед законом (стаття 13).
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону (стаття 14).
Прийняте Миколаївською міською Радою рішення про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватну власнеість, позбавило територіальну громаду м.Миколаєва правомочностей власника землі.
Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
З огляду на вказане, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, окремі пункти рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_1 безоплатно набув у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави, який виражається в інтересах членів територіальної громади м.Миколаєва, у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і набув статус позивача.

Щодо вирішення заявлених позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування п.п.18,18.1 Рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, суд виходить з наступного.
Згідно зі ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України, (в редакції, що діяла на час передачі земельної ділянки), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об`єкт права власності являє собою частину земної поверхні зі встановленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб`єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема, у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності, придбання за договором купівлі-продажу.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі Комісія).

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Так, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_7 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 було погоджено Управлінням Держкомзему у м.Миколаєві, Управлінням містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст. 3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (ч.5 ст. 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173(далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч.4 ст. 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює ч.3 ст. 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (ч.1 ст. 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (ч. 2 ст. 113 ЗК України).

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва.

Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд.

Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.

Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами ВК України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.

Не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках і чинна редакція ч.1 ст. 90 ВК України.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (ч.4 ст. 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг» № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).

На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).

Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації(ч.3 ст. 60 ЗК України).

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (ч.1 ст. 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 р. № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом врахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, законодавство, яке діяло на час прийняття рішення про виділення землі у приватну власність, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.

Саме такого змісту висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 р. (справа № 487/10128/14-ц оприлюднена 12.11.2019 р).

Таким чином відсутність проекту землеустрою щодо визначення прибережної захисної смуги, не означає , що такої захисної смуги не існує, адже вона встановлена законом.

Містобудівною документацією, чинною на момент прийняття рішення про затвердження землевпорядної документації та відведення спірної земельної ділянки, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009.

Спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста віднесена до зелених насаджень загального користування.

Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003 (далі - Правила) спірна земельна ділянки належить до зони перспективного туристично-рекреаційної комплексу.

Відповідно до проведених КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» замірів спірна земельна ділянка повністю входять в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману. Зокрема, відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0026 становить 10 м, 34,10 м, 63,14 м, 49,93 м..

З огляду на викладене, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, що розташовані на території прибережної захисної смуги, зміна її цільового призначення у встановленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідачу ОСОБА_1 для індивідуального будівництва.

За таких обставин пункти 18, 18.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 997 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , є незаконними та підлягають скасуванню.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статями 116,118 ЗК України.

Таким чином, оскільки рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року (пункти 18, 18.1 розділу 4), яке було підставою для видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю, підлягає скасуванню, державний акт, виданий останній, про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140187, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 року за №94 та виданний 01.12.2009 року є недійсним.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.118 ЗК України, Генерального плану м.Миколаєва та ДБН 360-92** "Містобудування.Планування і забудови міських і сільських поселень". Так, положення ч.7 ст.118 та ст.151 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), перебувають у взаємозв`язку, так як вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог до проекту землеустрою її відведення, встановлюються положеннями ст.151 ЗК України, які зазначають, що на початковому етапі виділення (викупу) земельної ділянки обов`язково враховують місце її розташування, комплексний розвиток територій, що прилягають до земельної ділянки, яка підлягатиме видиділенню (викупу).

Таким чином, з урахуванням вищевизначених правових норм, виділення спірної земельної ділянки відповідачу, відбулося з порушенням природоохоронного та містобудівного законодавства, яке забезпечує комплексний розвиток території, охорону довкілля та належне функціонування територпії, що прилягає до відповідної земельної ділянки.

Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009 року, є основним планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з врахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту, функціональне призначення і будівельне зонування території та є обов`язковим для всіх організацій та установ, які здійснюють будівництво на території міста, а також використання землі в планувальних межах міста та використовується при відсутності планів зонування та детальних планів територій, під час прийняття рішень щодо земельних ділянок комунальної власності.

Також суд вважає необгрунтованим посилання представника відповідача на ту обставину, що спірна земельна ділянка, виділена ОСОБА_1 за рахунок раніше наданих на підставі рішення Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 року в оренду ТОВ "Миколаївбудпроект", та відноситься до земель житлової та громадської забудови та використовується у комерційних цілях, оскільки після припинення орендних правовідносин між ТОВ "Миколаївбудпроект" та Миколаївською міською радою, зазначені у договорі земельні ділянки було зараховано до земель запасу, за оспорюваним рішенням ОСОБА_1 у власність було передано земельну ділянку іншою площею, відмінним просторовим розміщенням її до земель житлової забудови, таким чином, з урахуванням положень ч.1 ст.20 ЗК УКраїни, на підставі оскаржуваних пунктів рішення, земельну ділянку вперше віднесено до вказаної категорії.

Щодо заявлених позовних вимог в частині зобов1язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку територіальній громаді м.Миколаєва, суд виходить з наступного.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до інформації наданої Управлінням ДАБІ в області та Управління ДАБК Миколаївської міської ради від 10.07.2018 року документи дозвільного та декларативного характеру, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_1 не видавались.

ВІдповідно до інформаційної довідки з Державного рєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкти нерухомості за зазначеною адресою не зареєстровано.

Згідно до Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 12.07.2018 року, спірна земельна ділянка вільна від забудови.

Статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, права омоби, яка є власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого положеннями вказаної статті, у разі наявності правових відносин, речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Оскільки, підлягає визнанню недійсним та скасуванню рішення про передачу ОСОБА_1 у власність спірної ділянки та визнанню недійсним державний акт про право власності на землю, правові підстави подальшого перебування земельної ділянки у відповідача відсутні.

З урахуванням викладеного, до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосувати положення ст.1212 ЦК України, що є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги.

Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-2407цс15 та від 02.03.2016 року у справі №6-3093цс15.

При цьому суд зазначає наступне:

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, що у справі, що розглядається, втручання у право мирного володіння майном ґрунтується на законі. У цій справі припис про повернення земельної ділянки має легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є пропорційним цій меті, а суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва.

Так, усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, частина якої належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Бузького лиману, а інша частина належить до земель рекреаційного призначення та знаходиться на території зелених насаджень загального користування.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч.3 ст. 13 Конституції України).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч.7 ст. 41 Конституції України, ч.3 ст. 1 ЗК України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду (пункт 117 постанови від 12.06.2019 р. у справі № 487/10128/14-ц) у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, легітимність втручання останньої у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, полягає у необхідності захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст.13, ч.7 ст.41, ч.1 ст.50 Конституції України, ч.3 ст.1 ЗК України).

Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі, яка розглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва.

Контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Миколаєва зокрема, оскільки мешканці міста зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Бузького лиману, у збереженні його водності та у зменшенні коливань стоку. Вони зацікавлені у захисті від знищення навколоводних тварин і рослин, зокрема, зелених насаджень на узбережжі вказаного лиману у зеленій зоні, що, як встановив суд, згідно з Генеральними планами міста Миколаєва задовго до виникнення спірних правовідносин уже була територією спеціального призначення, в якій заборонене будівництво.

Крім того, у пункті 3.3 глави 3 частини І «Аналіз сучасного стану міста, існуючої містобудівної документації та виявлення основних тенденцій розвитку міста, які повинні бути покладені в основу розробки «Правил використання та забудови території міста» Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, також зазначено, що основним недоліком існуючої системи озеленених територій є недостатнє озеленення прибережних територій і недостатньо високий рівень їх благоустрою.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.
Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

При цьому норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї; для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Такий висновок щодо початку перебігу позовної давності викладено у чинній постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152/цс14.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 р. у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) зауважує, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).

Згідно з вимогами ст.19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції чинній на час звернення, прокурор проводить перевірку виконання законів лише за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності та за наявності відповідних приводів.

Так, за результатами розгляду доводів звернення ОСОБА_8 від 24.03.2015 прокуратурою області 10.04.2015 розпочато кримінальне провадження №0000124 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїм службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № НОМЕР_1 у мікрорайоні «Леваневці» площею 31,7 га та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним і юридичним особам.

Встановити незаконність передачі земельної ділянки з кадастровим номером :12:004:0018 у власність ОСОБА_1 та порушення цим самим права територіальної громади м. Миколаєва було можливим лише після встановлення всіх обставин її вибуття із масиву території мікрорайону «Леваневців» загальною площею 31,7 га та перевірки дійсного розташування ділянки на місцевості відносно урізу води Бузького лиману, яка здійснювалась із залученням спеціаліста землевпорядної організації та з використанням спеціального обладнання.

У зв`язку з цим, у кримінальному провадженні №0000124 на підставі ст.ст. 36, 93, 237 КПК України 29.04.2015 залучено до огляду земельних ділянок (у т.ч. спірної) спеціаліста КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро». Останнім з виїздом на місце та застосуванням спеціального обладнання на підставі каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування установлено кут нахилу ділянки з кадастровим номером :12:004:0026 і точну відстань від її крайніх точок до урізу води Бузького лиману.

З урахуванням поетапного виконання топографічної зйомки через специфічне розміщення території колишнього військового містечка № НОМЕР_1 (можливість доступу тільки через військову частину НОМЕР_2 в конкретний час доби), особливостей рельєфу, значного обсягу робіт (більше 70 ділянок), топографічна зйомка спірної земельної ділянки надійшла до органів прокуратури 03.08.2015.

Таким чином, з вищевказаних причин про входження спірної земельної ділянки в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману і порушення права власності територіальної громади м. Миколаєва органам прокуратури стало відомо 03.08.2015.

До суду з даним позовом прокурор звернулася 03.08.2018 року, тоб-то у межах трирпічного строку позовної давності.

Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеній у п.46 Постанови від 07.04.2020 року (справа №372/1684/14-ц провадження №14-740цс19 - зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усьго часу тривання порушення права законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (як зазначено у п.71 Постанови Великої Палати Верховного суду від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради на користь Миколаївської обласної прокуратури підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 5041,59 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.10,18,23,76, 258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:
Позов Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 - задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати пункти 18, 18.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, про затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 997 кв.м., за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним державний акт серії ЯИ №140187 від 01.12.2009 року, що посвідчує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0997 га з кадастровим номером :12:004:0026 яка розташована по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 997 кв. м з кадастровим номером :12:004:0026, розташовану по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 5041,59 грн.

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 5041,59 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Миколаївська місцева прокуратура №1, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Нікольська, 73.

Відповідач: Миколаївська міська рада, місцезнаходження м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ().

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3

Повне судове рішення складено 23.10.2020 року.

Суддя: І.О. Притуляк