Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/3695/20
Провадження № 2/552/1222/20
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

30.10.2020 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретаря судового засідання Кондра Ю.Ю.,

за участю

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 552/3695/20 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, третя особа Відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 11.08.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом про відшкодування моральної шкоди, який неодноразово уточнювала.

Позовна заява обґрунтована тим, що в провадженні Відділення поліції № 1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР за № 0001086 від 03.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України. Заявник неодноразово направляла ряд звернень до різних установ з метою забезпечення повного, швидкого і неупередженого досудового розслідування, але належних заходів реагування не здійснюється.

Зазначала, що під час моніторингу всесвітньої мережі Інтернет стало відомо, що українці можуть вимагати від Держави Україна компенсацію за неякісне проведення розслідування в кримінальному провадженні.

Вважає, що у зв`язку з встановленням бездіяльності поліції, підтвердженою ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 15.07.2020 в справі 552/2541/19, є всі підстави надання компенсації в розмірі 1000000 грн за неякісне проведення досудового розслідування, допущення порушення розумних строків досудового розслідування, винесення незаконної постанови про закриття кримінального провадження.

В уточненій позовній заяві, яку подала до суду 04.09.2020, звертаючись з позовним вимогами до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України, просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1000000 грн внаслідок неправомірних дій та бездіяльності Відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 7 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області 2 жовтня 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань з вини відповідача, не обґрунтовано розмір шкоди. Відповідач вважає, що визнання процесуальних дій слідчого протиправними не може бути підставою для задоволення позовних вимог. В задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Інші заяви по суті позову до суду не подавалися.

Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 2 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо задоволення позовних вимог повністю заперечував з підстав, які викладені в поданому до суду відзиву на позовну заяву та запереченнях.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що в провадженні відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001086 від 03.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом того, що 02.05.2019 близько 07:50 год поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тілесні ушкодження.

Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 15 липня 2019 року в справі 5542541/19 скаргу ОСОБА_2 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0001086 задоволено, скасовано постанову слідчого ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Криштифор А.В. від 22.06.2019 про закриття кримінального провадження № 0001086 від 03.05.2019.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_2 просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 1000000 грн внаслідок неправомірних дій та бездіяльності Відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової)шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173,1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду не надано.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, як окремо взятої.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

В даній справі підстави для застосування норм зазначеного Закону відсутні.

Як встановлено судом, між позивачем ОСОБА_2 та Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області та/чи відділенням поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області цивільно-правові відносини не виникали.

Питання оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, в тому числі і рішення слідчого про закриття кримінального провадження, регулюється виключно кримінальним процесуальним законодавством.

Наявність ухвали слідчого судді, постановленої за наслідками розгляду скарги заявника ОСОБА_2 на постанову про закриття кримінального провадження, поданої в порядку ст. 303 КПК України, сама по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, настання якої не доведено, як і не доведений причинно-наслідковий зв`язок між указаним рішенням слідчого.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.03.2020 у справі №686/13212/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

При вирішенні справи суд виходить з того, що порушене право позивача відновлено шляхом оскарження рішення слідчого про закриття кримінального провадження в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Наведена правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі №554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі №454/1403/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів на підтвердження протиправності діяння відповідачів у справі, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, відсутність передбачених законом підстав для покладання на державу обов`язку відшкодувати потерпілому шкоду, завдану злочином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Судовий збір за розгляд даної справи судом необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, третя особа Відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Головне управління Національної поліції в Полтавській області, місцезнаходження 36014, м. Полтава, вул. Пушкіна, 83,

Відповідач Державна казначейська служба України, місцезнаходження 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Третя особа Відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, місцезнаходження 36007, м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 30.

Повне судове рішення складено 30.10.2020.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко