Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 749/583/17

провадження № 61-1259св17

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Кузюри Л. В., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 9 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 34 297 грн 68 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 094 грн 68 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 23 093 грн 59 коп.; штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 609 грн 41 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 297 грн 68 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року у складі судді Чигвінцева М. С. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 грудня 2005 року в розмірі 34 297 грн 68 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 9 094 грн 68 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 23 093 грн 59 коп., штрафу (Фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 1 609 грн 41 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції під час розгляду справи не звернув уваги на те, що за договорами, які визначають щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не дня закінчення строку дії договору. Відповідно до матеріалів цієї цивільної справи відповідач здійснив останній платіж 12 серпня 2014 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що 27 грудня 2005 року ОСОБА_1 отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до серпня 2008 року, а 18 грудня 2008 року у зв`язку з закінченням терміну дії цієї картки вона отримала іншу кредитну картку № НОМЕР_3 зі строком дії до грудня 2012 року, більше кредитних карток ОСОБА_1 не отримувала. Картка № НОМЕР_4 , на яку посилається у своїх вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк», не є кредитною, а була універсальною і не стосувалась відносин між сторонами щодо отримання кредиту.

Крім того, платіж на суму 39 грн 97 коп. відповідачка не здійснювала, цей платіж здійснено позивачем без відома відповідача.

Таким чином, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано вимоги статей 253, 256, 257, 267 ЦК України до спірних правовідносин.

У порушення вимог частини другої статті 27 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) позивач 15 листопада 2017 року, під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції, надав новий розрахунок заборгованості та інші документи на підтвердження своїх позовних вимог. Зазначені документи не мали бути приєднані до матеріалів цієї цивільної справи, оскільки була порушена процедура їх подання.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року і витребувано із Щорського районного суду Чернігівської області цивільну справу № 749/583/17.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

27 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання сторонами заяви, за яким остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3 250 грн зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 3 % в місяць із розрахунку 360 днів у році. Зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Відповідно до цієї заяви ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає між нею та банком договір надання банківських послуг.

27 грудня 2005 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до серпня 2008 року, 18 грудня 2008 року вона отримала кредитну картку № НОМЕР_3 строком дії до грудня 2012 року, що підтверджується її заявою, а 27 квітня 2012 року вона отримала кредитну картку № НОМЕР_4 строком дії до серпня 2015 року, що підтверджується витягом з програмного комплексу банку про видачу карти, зокрема, скріншотами (фото) з відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з фотографією ОСОБА_1 з отриманою картою.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 30 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 34 297 грн 68 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 9 094 грн 68 коп., процентів - 23 093 грн 59 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 1 609 грн 41 коп.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк дії перевипущеної кредитної картки № НОМЕР_4 , отриманої ОСОБА_1 , встановлений до серпня 2015 року, з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 25 травня 2017 року. Згідно із випискою з банківської картки № НОМЕР_4 останній платіж ОСОБА_1 здійснила 12 серпня 2014 року.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно із частиною другою статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша, друга статті 264 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що відповідач періодично погашала суму боргу, ці обставини вказують на переривання строку позовної давності відповідно до частини першої статті 264 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом 25 травня 2017 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення основної заборгованості у розмірі 9 094 грн 68 коп. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 23 093 грн 59 коп. позивачем не пропущений.

Разом з цим, колегія суддів не вважає законим і обґрунтованим рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У цій справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.

Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 1 609 грн 41 коп., відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти добровільно ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то зазначені обставини вказують на порушення прав банку, які підлягають захисту через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 9 094 грн 68 коп. та відсотків за користування кредитом у розмірі 23 093 грн 59 коп.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення штрафів скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 1 609 грн 41 коп. відмовити.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за кредитом у розмірі 9 094 грн 68 коп. та відсотків за користування кредитом у розмірі 23 093 грн 59 коп. залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк