Справа № 201/8273/20
Провадження № 2/201/3013/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

при секретарі - Пісчанській Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Після смерті матері позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем ј частки квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом є ОСОБА_1 . Шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано 03 листопада 2009 року. Таким чином квартира належить позивачу та ОСОБА_2 -колишній дружині та ОСОБА_3 - сину позивача, на праві спільної часткової власності, однак останні 10 років позивач самостійно сплачує комунальні послуги за користування квартирою, яка належить усім трьом. Крім того, враховуючи, що утримання квартири вимагає постійного підтримання нерухомого майна у належному стані, позивач був змушений здійснити капітальний ремонт квартири, оплату якого також проводив самостійно. Спроби домовитись з колишньою дружиною та сином добровільно сплачувати комунальні послуги та витрати на капітальний ремонт ні до чого не призвели. ОСОБА_4 за договором поруки від 20 січня 2020 року поручилася виконати зобов`язання щодо сплати комунальних послуг та витрат на капітальний ремонт ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що становить 135 270 грн. 38 коп. за сплачені комунальні послуги та витрат на проведення капітального ремонту у розмірі 158 000 грн. 00 коп. Станом на день звернення до суду ні Боржники, ні Поручитель відповідно до Договору поруки кошти не сплатили. У зв`язку із викладеним, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із відповідним позовом та просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суму грошових коштів в розмірі 293 270 грн. 38 коп.

Позивач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, в якій зазначила що позовні вимоги не визнає.

Крім того, у матеріалах справи наявний відзив відповідача ОСОБА_4 , в якому вона заначила, що договір поруки є похідним від основного зобов`язання, отже, враховуючи відсутність основного зобов`язання, яким визначено його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, сторони, строк виконання тощо, вважає, що позовні вимоги щодо солідарного стягнення з неї, як поручителя, грошових коштів відсутні.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності від 06 листопада 1996р., виданого Виконкомом міської Ради Народних депутатів згідно з Розпорядженням № 3/2077-96, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» ДОР від 11.07.2019 року за вих.№10032 в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності за вищезазначеною адресою: за гр. ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР 16.01.1997 року та записано в реєстрову книгу №90п за реєстровим №14.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМО 562226 від 02 серпня 2017р., спадкова справа №693-2012, зареєстровано в реєстрі за №4-320, ОСОБА_1 є спадкоємцем ј частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Ленінським Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 03 листопада 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У матеріалах справи містяться копії квитанцій про оплату позивачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 270 540 грн. 76 коп.

Згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт від 17.06.2015 року у квартирі АДРЕСА_2 виконано ремонтні роботи та за них сплачено ОСОБА_1 грошові кошти Підряднику у розмірі 316 000 грн. 00 коп.

Відповідно до Договору поруки від 20 січня 2020 року ОСОБА_4 поручилася виконати зобов`язання щодо сплати Кредитору Боржниками, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , комунальних послуг за користування квартирою у сумі 135 270 грн. 38 коп. та витрат на проведення капітального ремонту у сумі 158 000 грн. 00 коп., що у сукупності складає 293 270 грн. 38 коп.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 151 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Згідно з ч.4 ст 319 Цивільного кодексу Украйни власність зобов`язує. Зазначене означає, що власник зобов`язаний утримувати належний йому об`єкт майна та нести витрати на його утримання.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За положенням ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Під виконанням зобов`язання розуміють вчинення кредитором і боржником дій зі здійснення прав та виконання обов`язків, що випливають із зобов`язання.

Належне виконання зобов`язання - це виконання зобов`язання, обумовленого в договорі, акті цивільного законодавства чи відповідними звичаями способом, предметом, у встановлений строк та в певному місці, належній особі та належною особою.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язання і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори.

В договорі поруки мають бути зазначені предмет договору, основне зобов`язання, яке забезпечується порукою, порядок виконання зобов`язання, зміст та обсяг відповідальності поручителя, оплатність чи безоплатність послуг поручителя, права й обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За ч. 2 ст. 548 ЦК недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 556 ЦК до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов`язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов`язання та іншими умовами договорів.

Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Таким чином, аналізуючи фактичні обставини справи в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 89, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) суму грошових коштів в розмірі293 270 грн. 38коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2932,70 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев