Єдиний унікальний номер 241/2480/19
Номер провадження 22-ц/804/2923/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Принцевської В.П., Баркова В.М.,

учасники справи :

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Чудопалової С.В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак взяті на себе зобов`язання остання не виконує та має заборгованість станом на 01.07.2019 року, яка складається з наступного: 14108,78 грн - заборгованість за кредитом, 109034,88 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 20.09.2010 року по 31.12.2018 року. Просив стягнути вказану заборгованість, а також судові витрати з відповідача.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 09 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати, задовольнити вимоги банку повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом і відсотками за користування кредитом, оскільки відповідач допустив заборгованість, яка доведена матеріалами справи.

Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.09.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15000,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.9).

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з наданим банком розрахунком, відповідач за кредитним договором станом на 01.07.2019 року допустила заборгованість в розмірі 123143,66 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 14108 грн. 78 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 109034 грн. 88 коп.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також немає доказів того, що саме зазначена в анкеті-заяві відсоткова ставка узгоджена сторонами, який строк пільгового періоду, інші істотні умови, які б дали можливість перевірити вимоги позивача про заборгованість по відсоткам та наявність підстав нарахування штрафних санкцій.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Банк посилається на анкету-заяву позичальника від 20 вересня 2010 року, де на його думку зазначена процентна ставка за кредитним договором (а.с.9). Але анкета-заява сама по собі не є належним підтвердженням, що саме такі умови, про які просив позичальник при її заповненні, були закладені в кредитний договір.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами станом на 01.07.2019 року, при цьому посилався на положення статті 625 ЦК України.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 вересня 2010 року, посилався на витяг з загальних умов та правил надання банківських послуг. Вказував, що Тарифи банку викладені на відповідному сайті: https://privatbank.ua/ terms/ як невід`ємні частини спірного договору, і відповідач повинен був з ними ознайомитися. Тарифами банку щодо обслуговування по кредитним картам з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, визначені у тому числі можливості зміни умов та правил надання банківських послуг, а саме: в частині нарахування процентів, неустойки. Тобто, у зв`язку із порушенням умов повернення кредиту, відповідач повинен повернути борг з відсотками 42%.

При визначені розміру заборгованості банк, пославшись на Тарифи обслуговування по вищевказаним кредитним картам та Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, включив у платіж за кредитом і згідно зі ставками, розміром та порядком нарахуванням, визначеними цими документами, заборгованість по процентам за користування кредитом, яка становить 109034,88 грн станом на 01.07.2019 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).

Разом з тим зі справи неможливо встановити, чи погоджений із позичальником розмір відсотків за кредитом, оскільки неможливо встановити, на яких саме умовах йому виданий кредит. Так, довідка про видачу кредитної карти відповідачу на строк до серпня 2017 року (а.с.178) року не містить будь-яких посилань на її різновид, хоча Банк вказує на різні розміри відсотків, пов`язуючи їх з видом картки для користування кредитом. Неможливо встановити такі обставини і з виписки з договору про рух коштів по рахунку позичальника (а.с. 169-177).

Отже, розмір суми відсотків і штрафних санкцій за користування кредитними коштами і порушення умов договору позивачем не доведений належно.

Колегія суддів звертає увагу, що укладений між сторонами кредитний договір від 20 вересня 2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами не містить строку повернення кредиту (користування ним).

На підставі викладеного неможливо не погодитися із висновком суду про те, що вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами не підлягають задоволенню, оскільки не доведені.

Також зі справи вбачається, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 15000 грн повернуті відповідачем в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" : 30.11.2016 відповідач здійснила платіж в сумі 9000,00 грн, 23.12.2016- здійснила останній платіж за кредитом в сумі 14000,00 грн. Згідно з випискою руху коштів по кредитному рахунку ОСОБА_1 після поповнення картки готівкою більш не проводила операцій по рахунку, банком, в свою чергу, проводилося списання відсотків за користування кредитного ліміту та сум штрафів.

Таким чином, відповідачем сума тіла кредиту погашена.

Доказів на підтвердження заявлених вимог про заборгованість по тілу кредиту не надано, оскільки не надано доказів права на стягнення процентів за користування кредитом - ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, у відповідності до норм процесуального права врахував, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позивачу належало виходячи із підстав позову доводити умови укладеного кредитного договору від 20.09.2010 року б/н та наявність визначеної банком заборгованості за цим договором, проте зроблено це не було.

У відповідності до положень ч.ч.2,3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в повному обсязі не доведені, і задоволенню не підлягають. Висновки суду про те, що частину суми переплати за тіло кредиту необхідно зарахувати в рахунок стягнутої суми пені, не мають значення, оскільки не впливають на висновки суду щодо основних позовних вимог, які банком заявлені тільки про стягнення боргу за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою судом власних доказів, які не є достатніми, і вимог щодо їх переоцінки. Жодних інших доказів, які б спростували висновок суду, позивачем апеляційному суду не надано. Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, в тому числі розрахунок заборгованості і обставини, що стосуються користування відповідачем послугами банку, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, у зв`язку із тим, що суд не мав відмовляти у стягненні заборгованості по відсоткам, розрахованої в порядку статті 625 ЦК України, суперечать змісту позовних вимог банку, з яких вбачається, що банк у якості заборгованості визначив не суму відповідальності в розумінні норми статті 625 ЦК України, а заложив суму розрахованих з урахуванням підвищення у зв`язку із невиконанням умов договору відсотків, яку суд першої інстанції вважав недоведеною. Колегія суддів погодилася із висновками суду в цій частині, тому вважає, що такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду і не можуть слугувати підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Твердження банку про те, що суд, встановивши відсутність обумовлених процентів в договорі, повинен був би сам визначити правову норму, яка їх регулює, визначити їх на рівні облікової ставки НБУ, не можуть бути враховані колегією суддів при перегляді справи, оскільки апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, яка подібних доводів не містить.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.П. Принцевська