Ухвала

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 645/716/19

провадження № 61-14640ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості, зобов`язання вчинити дії, стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог просила: визнати незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу меншою, ніж визначено законом, тривалістю; зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» (далі - ПрАТ «ВНЗ «МАУП») надати їй 42 календарних дні відпустки, виходячи з розрахунку загальної кількості основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані нею роки та роки вимушеного прогулу в 1 120 календарних днів, визнати датою виходу на роботу після закінчення відпусток 22 лютого 2022 року; стягнути з відповідача на її користь недонараховану і неперераховану/несплачену їй суму середньої заробітної плати для оплати часу ненаданих і невикористаних нею основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу в розмірі 230 984,56 грн згідно з розрахунком на день ухвалення рішення у справі, без будь-яких відрахувань із суми відпускних за її рахунок з місячних сум відпускних за кожен з місяців відпусток; визначити місячні суми середньої заробітної плати за період основних щорічних оплачуваних відпусток, що почалися 12 листопада 2018 року, в розмірах за розрахунком на день ухвалення рішення суду в цій справі; зобов`язати відповідача сплатити за свій рахунок щодо місячних сум її середньої заробітної плати для оплати відпусток суму місячних сум податків з доходів за кожен з місяців відпусток за ці роки та суму місячних сум військових зборів за кожний з місяців відпусток за ці роки та подати за місцем обліку відповідача відповідні коригуючі звіти страхувальника та уточнюючі податкові розрахунки податкового агента за місяці її знаходження в основних щорічних оплачуваних відпустках з 12 листопада 2018 року по їх останній день у зв`язку з коригуванням в цих місяцях розмірів заробітних плат, нарахувань (страхових внесків) та відрахувань (податків з доходу та військових зборів) щодо них.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2010 року у справі № 2-79/10 визнано незаконним її звільнення, скасовано наказ від 21 липня 2003 року № 37 про звільнення, поновлено її на посаді доцента кафедри лінгвістики Харківського інституту Міжрегіональної Академії управління персоналом з 02 серпня 2003 року. Проте поновлення її на роботі з 02 серпня 2003 року відбулося 12 листопада 2018 року за наказом № 40 у Харківському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП». Тобто стало можливим надання їй ненаданих раніше основних щорічних оплачуваних відпусток. 19 листопада 2018 року їй було перераховано/сплачено суму за основні щорічні оплачувані відпустки в розмірі 131 807,01 грн. 11 листопада 2018 року вона направила відповідачу заяву про надання їй та оплату основних щорічних оплачуваних відпусток. 12 листопада 2018 року відповідач видав наказ № 41/1 про надання їй відпусток за фактично відпрацьовані і роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 загальною кількістю 1078 календарних днів. Однак кількість календарних днів відпусток роботодавцем визначено неправильно: за вказані роки згідно з нормами законодавства їй має бути надано 1120 календарних днів відпусток (56 календарних днів х 20 років = 1120 календарних днів), оскільки за кожен з вищевказаних фактично відпрацьованих та років вимушеного прогулу, в тому числі й за останній з них 2018-2019 рік, за який відповідач надав їй відпустку, як і за будь-який інший їх має бути надано по 56 календарних днів відпустки, бо за жоден з вищевказаних років раніше відпустки не надавалися. Тобто їй не було надано 42 календарних дні основних щорічних оплачуваних відпусток. Крім того, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати щорічних відпусток в порушення вимог законодавства відповідач взяв розмір окладу, встановлений їй при поновленні на роботі, в той час як потрібно було застосувати для розрахунку відкориговану заробітну плату за фактично відпрацьований період з 01 вересня 2002 року по 01 серпня 2003 рік. Тому на її користь підлягає стягненню сума середньої заробітної плати для оплати часу ненаданих і невикористаних нею основних щорічних оплачуваних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу в розмірі 230 984,56 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на користь ОСОБА_1 недонараховану суму виплат за час щорічних відпусток за фактично відпрацьовані роки та роки вимушеного прогулу 1999-2000, 2000-2001, 2001-2002, 2002-2003, 2003-2004, 2004-2005, 2005-2006, 2006-2007, 2007-2008, 2008-2009, 2009-2010, 2010-2011, 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, 2018-2019 в розмірі 108 983,97 грн без будь-яких відрахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів за рахунок ОСОБА_1 з місячних сум відпускних за кожен з місяців вказаних років відпусток. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ПрАТ «ВНЗ «МАУП» задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року змінено, виключено з резолютивної частини зазначення: «без будь-яких відрахувань податків, зборів та інших обов`язкових платежів за рахунок ОСОБА_1 із місячних сум відпускних за кожний із місяців вказаних років відпусток» та з мотивувальної частини висновки суду з цього питання. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

05 жовтня 2020 року ПрАТ «ВНЗ «МАУП» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначення розміру недоплачених відпускних та змінити суму, що підлягає стягненню, на 54 171,51 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року - 2 102 грн.

Ціна позову в цій справі становить 230 984,56 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). Тобто справа № 761/44616/18 в цій частині не підлягає в касаційному перегляду в силу вимог закону як справа з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, предметом позову в цій справі є визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості та зобов`язання вчинити дії.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Справа в зазначеній частині є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу в частині позовних вимог про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості та зобов`язання вчинити дії малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ПрАТ «ВНЗ «МАУП» обґрунтувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначення посадових окладів педагогічних працівників приватних навчальних закладів із застосуванням тарифних розрядів посад окремих категорій педагогічних працівників навчальних закладів і установ освіти.

Наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості, зобов`язання вчинити дії, стягнення сум.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов