Справа № 462/3169/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого-судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Аврамишиної Д.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, покликаючись на те, що 09 вересня 2014 року між сторонами укладено угоду, згідно якої вона надала ОСОБА_4 товар вартістю 47000,00 Євро для реалізації, а ОСОБА_4 зобов`язалася до 09 вересня 2016 року повернути борг. Однак, до 09 вересня 2016 року відпопвідач повернула їй лише 1543,79 Євро. Просить стягнути з відповідача 45456,21 Євро боргу, 6819,09 Євро 3% річних, 50000,00 грн. моральної шкоди.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що відповідач ОСОБА_4 не укладала договору від 09 вересня 2014 року та на такому договорі міститься не її підпис. Крім того, зазначив, що даний договір викликає сумнів з приводу його достовірності, а тому просить виключити його з числа доказів.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що позов слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 09 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 домовились, що ОСОБА_1 надала під реалізацію, а ОСОБА_4 взяла під реалізацію товар згідно накладних на суму 47000,00 Євро строком до 09 вересня 2016 року.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з висновком експерта №6691 від 14 січня 2020 року підпис від імені ОСОБА_4 розташований між рукописними записами «ФОП» та « ОСОБА_5 » у нижньому правому куті цього ж договору від 09 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , виконаний ОСОБА_4 . Рукописні тексти договору від 09 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виконані ОСОБА_1 . Рукописний запис « ОСОБА_5 » у нижньому правому куті виконаний ОСОБА_4 .

Відповідно до висновку експерта №6760 від 31 січня 2020 року вирішити питання «чи виконаний рукописний текст договору договору від 09 вересня 2016 року в один період часу» немає можливості. В основному тексті договору мають місце дописки окремих рукописних текстів іншими пишучими приладами.

На основі наведеного, суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що відповідач не укладала та не підписувала договір від 09 вересня 2014 року, оскільки підпис на такому належить саме відповідачу ОСОБА_4 .

Також, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона знайома ОСОБА_1 . У 2014 році вона допомагала позивачу перевозити товар на реалізацію ОСОБА_4 . При передачі товару позивач та відповідач сварилися, оскільки не могли узгодити суму товару. Про наявність заборгованості їй не відомо.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначила, що у 2013-2014 роках вона працювала у ТВК «Південний». Позивач розказувала їй, що надала товар відповідачу на реалізацію, однак відповідач не повернула кошти. Також, повідомила, що була присутня коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 сперечались за кошти за товар.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він є колишнім чоловіком позивача та вони разом у 2014 році працювали у ТВК «Південний». ОСОБА_4 взяла у них товар на суму близько 50000,00 Євро для реалізації, оскільки одразу оплатити його вартість змоги не мала. Він був присутній особисто під час підписання сторонами договору та під час передачі товару відповідачу. ОСОБА_4 після укладення договору частково повертала кошти, однак згодом зникла.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що знайома з позивачем ОСОБА_1 з дитинства. Їй відомо, що позивач передала товар на реалізацію ОСОБА_4 .

Оцінюючи покази свідків, суд надає їм віри оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 р по справі №3-1522гс16 формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведене, а також сплату боргу відповідачем ОСОБА_4 у розмірі 1543,79 Євро, оскільки відповідач ОСОБА_4 не виконала свого зобов`язання та не повернула позивачу ОСОБА_1 кошти згідно договору від 09 вересня 2014 року, суд вважає, що з відповідача слід стягнути 45456,21 Євро боргу, 6819,09 Євро 3% річних.

Крім того, відповідач чи її представник жодним чином не заперечували факт отримання товару відповідачем ОСОБА_4 , обов`язку здійснити оплату за такий товар, суму такої оплати у розмірі 47000,00 Євро.

А також, суд відхиляє покликання представника відповідача на неналежність договору від 09 вересня 2014 року та сумніви у його достовірності, оскільки висновками експерта №6760 від 31 січня 2020 року, №6691 від 14 січня 2020 року не встановлено недостовірність такого договору, жодних доказів щодо його недостовірності чи неналежності представником відповідача суду не надано та жодних клопотань про призначення відповідних експертиз чи витребування будь-яких доказів не заявлялось.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Що стосується завдання позивачу моральної шкоди відповідачем ОСОБА_4 , то в ході судового розгляду не встановлено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між нанесенням моральної шкоди та діями відповідача і вину останньої в її заподіянні. Крім того, позивачем не доведено фактів заподіяння їй моральних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків через не оплату боргу відповідачем і за яких обставин чи якими саме діями відповідачів вони заподіяні, оскільки в судовому засіданні не встановлено протиправність діянь відповідачів, якими могла бути завдана позивачу моральна шкода. Відшкодування майнової шкоди, на переконання суду, є відповідною сатисфакцією позивача у даних правовідносинах.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 10510,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 630,60 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 / 45456 /сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість/ Євро 21 Євроцент, що становить 1380959 /один мільйон триста вісімдесят тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять/ гривень 66 копійок боргу.

Стягнути з ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 / 6819 /шість тисяч вісімсот дев`ятнадцять/ Євро 09 Євроцентів, що становить 207163 /двісті сім тисяч сто шістдесят три/ гривні 95 копійки 3% річних.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 / у дохід держави 10510 /десять тисяч п`ятсот десять/ гривень 00 копійок судового збору зпа подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 / у дохід держави 630 /шістсот тридцять/ гривень 60 копійок судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя: /підпис/ А.І. Ліуш

Копія вірна.

Суддя: А.І. Ліуш