н/п 2/490/724/2020 Справа № 490/4022/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року
Центральний районний суд м. Миколаєва
У складі головуючого судді - Черенкової Н.П.
при секретарі - Янкевич В.С.
розглянув цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Українській міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення,
ВСТАНОВИВ:
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та позивачем було укладено Договір іпотеки № 6357423 від 21.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Денисовою О.О.,( реєстровий номер 5097), відповідно до умов якого остання передала в іпотеку позивачу нерухоме майно : будинок АДРЕСА_1 .
Пунктом 4.7 Договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.
На підставі вищевказаного Договору іпотеки, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, державним реєстратором Кузнєцовим О.І. Миколаївської обласної філії комунального підприємства « Центр державної реєстрації» було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна у власність позивача від 27.04.2018 року за номером 40859575, та здійснено запис про право власності за номером 25929559.
За такого, на підставі ч.4 ст. 334 ЦК України,до позивача перейшло право власності на будинок АДРЕСА_1 , з усіма відповідними правами та обов`язками.
Однак, після набуття права власності, позивачу стало відомо, що в будинку зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та члени їх родини.
Посилаючись на вимоги ст.ст. 383, 391,405 ЦК України, ст.40 ЗУ «Про іпотеку», вимоги ст. ст.64,109, 150,156 ЖК України, правову позицію ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, позивач і просив про виселення відповідачів із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 11.05.2019 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою від 16.05.2019 року дана позовна заява залишена без руху.
25 червня представником позивача направлена заява про усунення недоліків, яка передана судді 05.08.2019 року з врахуванням планової відпустки.
Після виконання вимог ст.187 ЦПК України, та отримання відомостей щодо реєстрації місця проживання відповідачів, ухвалою від 30.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та справу призначено до підготовчого судового засідання на 18.10.2019 року.
Відповідачі відзиву на позовну заяву не надали.
Ухвалою суду від 31.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 15.06.2020 року.
Із-за неявки відповідачів справа слуханням відкладена на 24.09.2020 року.
Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
Не з`явились сторони і до судового зсідання 27.10.2020 року, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.
Обставини справи, встановлені судом.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 265 Цивільного процесуального кодексу України ,рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
21квітня 2008 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № 6356347, за умовами якого ОСОБА_5 отримує кредит у розмірі 75 000 доларів США, який зобов`язується використати за цільовим призначенням.
Виконання зобов`язання за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору за № 6357423, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Денисовою О.О. 21.04.2008 року.
За п.п.1.3,1.4 Кредитного договору, кредит надається строком до 21.10.2019 року. Проценти за кредитом становить 14,49%.
За п.1.5 договору, забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором є іпотека об`єкту нерухомості, який належить позичальнику на праві власності.
Згідно п.3.5.7 Договору, банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту або частини разом із процентами у випадку невиконання позичальником зобов`язань перед банком:порушення позичальником будь-яких умов договорів, укладених в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором;втрати забезпечення виконання зобов`язань за цим договором або погіршення його умов; виявлення такими, що не відповідають дійсності документів та інформації, що були надані позичальником банку з метою отримання кредиту; прийняття судом рішення про обмеження цивільної дієздатності позичальника або визнання його недієздатним; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Зазначену в п. 3.5.7 вимогу банку про дострокове повернення кредиту разом зі сплатою процентів, позичальник зобов`язаний виконати в строк не пізніше 7 календарних днів з дня її отримання. Зі спливом встановленого строку, банк набуває право розпочати стягнення суми заборгованості за цим договором в судовому порядку та звернути стягнення на майно, передане банку в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором в порядку, визначеному договорами забезпечення та чинного законодавства ( п.3.5.8 договору).
Пунктом 4.2.2. передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту у випадках, передбачених договором а також при настанні обставин, визначених пунктом 3.5.7 цього договору.
Приписами п.6.6 договору передбачено, що будь-які повідомлення та документи, які надаються банком позичальнику згідно умов цього договору, повинні бути викладені у письмовому вигляді та будуть вважатись наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або надані особисто. Документи вважаються отриманими позичальником на сьомий день з дня реєстрації банком рекомендованого листа або телеграми у відділенні поштового зв`язку.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 21 квітня 2008 року між банком і громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 6357423, за умовами якого вона передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 159,5 кв. м, житловою площею 66,5 кв. м, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 19.02.1996 року, виданого Тернівською селищною радою народних депутатів Центрального району м. Миколаєва за реєстровим номером 2579. Предмет іпотеки оцінено в сумі 601 960 грн.
За п.4.1 даного договору, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки.
Пунктом 4.2 передбачено, що звернення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодавця : за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду.
Згідно п.4.4- у разі порушення умов кредитного договору, та умов договору про іпотеку, іпотекодержатель направляє особі. Яка порушила зобов`язання письмову вимогу щодо усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про усунення порушень у не більш як 30-денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства. Положення даного пункту не перешкоджають здійснювати свої права, передбачені ст.12 ЗУ « Про іпотеку», без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана повідомленням може спричинити знищення і т.і. предмета іпотеки.
За приписами п.4.5 даного договору, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи ненаявності іншого житла. Якщо іпотекодавець та інші особи не звільняють предмет іпотеки, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
При цьому, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомити іпотекодавця. В повідомленні має бути зазначено підстава звернення, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержатля, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.( п.4.7.1)
За змістом пункту 4.7.2, зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» 27.04.2018 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Індексний номер 40859575, Кузнецовим О.І. КП «Центр державної реєстрації» зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 ,загальною площею 150,5 кв.м, житловою площею 66,5 кв.м. ( договір іпотеки з додатком. Серія номер 5097, виданий 21.04.2008 року).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».
Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».
Пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).
Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).
Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Згідно зі статтями 150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.-
Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Миколаївській області від 29 серпня 2019 року, відповідачі: ОСОБА_2 зареєстрована у кв. АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 14.06.2019 року знята з реєстрації по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 знятий з реєстрації по АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 також знята з реєстрації за даною адресою з 14.06.2019 року.
На підтвердження своїх вимог надано лише повідомлення про виселення на кожного із відповідачів від 26.10.2018 року.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з будинку.
При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя позивачем не надано жодних доказів щодо виконання банком вимог договору ( п.п.1.2-1.5, 3.5.7,3,5,8, 4.2.2,6.6), та договору про іпотеку ( п.п. 4.1,4.1.4,4.4, 4.5, 4.7.1,4.7.2), що свідчить про те, що відповідачі були обізнані про наслідки невиконання взятих на себе зобов`язань ,переходу права власності за банком на будинок, зща якою ціною та необхідність виселення.
Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому на праві власності позивачем будинку, обмежує право останньої на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.
Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:1) верховенство права;2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;4) змагальність сторін; 5) диспозитивність;6) пропорційність.
У відповідності до вимог ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України).
У відповідності до ч. ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані:
1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
За приписами ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
Згідно ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.ч.1, 5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За ч.ч. 1,2,8 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, Конституції України. У задоволенні позовних вимог - слід відмовити.
Окрім того, судом не встановлено і порушення прав позивача, оскільки відповідачі у будинку не зареєстровані, а позивачем не надано доказів про їх проживання у спірному нерухомому майні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Українській міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.10.2020 року.

Суддя Черенкова Н.П.