КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лівінський С.В.,

секретар Шебуєв Д.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23.07.2016 між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_1 200 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною власноручно відповідачем, у якій останній зобов`язався повернути борг 23.07.2018, проте свого зобов`язання не виконав і борг не повернув. На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на свою користь борг в сумі 5 350 000,00 грн. (т. 1 а.с. 4).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2019 позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 23.07.2016 в розмірі 200 000,00 доларів США, що еквівалентно 5 350 000,00 грн. (т. 1 а.с. 211-214).

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що його представники в суді першої інстанції неналежно реалізовували власні повноваження з представництва його інтересів, вибудували стратегію захисту всупереч його інтересам та дійсним обставинам справи, і з ними було розірвано договори про надання правової допомоги.

Крім того зазначає, що сума грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн. була надана ОСОБА_2 для поповнення обігових коштів товариства та їх використання в його бізнес процесах, натомість, ОСОБА_2 прийме на роботу до ТОВ «ІОНА ГРУП» сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , а також забезпечить йому можливість участі в бізнес-процесах даної компанії. При цьому ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання виплачувати протягом всього строку трудових правовідносин з ОСОБА_5 в його користь щомісячний грошовий платіж. В забезпечення даних домовленостей, було написано розписку, а оскільки сума була значною, сторони домовились про передачу грошових коштів частинами протягом півроку. Відтак, розписки було написано від 27.03.2013 на суму коштів у розмірі 100 000,00 дол. США, 17.05.2013 - 50 000,00 дол. США та 17.07.2013 - 50 000,00 дол. США. В подальшому, до закінчення строків повернення коштів за вищевказаними розписками, ОСОБА_3 поставила вимогу щодо перепідписання розписок відносно вказаної суми, адже це мало бути гарантією продовження трудових відносин з її сином, а також здійснення йому щомісячних виплат. А тому, розписка від 23.07.2017, у відповідності до частин 1,2 статті 235 ЦК України, є удаваним правочином та не може бути підставою для стягнення боргу з огляду на те, що сторони вклали в зміст даного правочину інші правовідносини, ніж правовідносини позики, оскільки ОСОБА_6 не передавала коштів ОСОБА_1 ні 23.07.2017, ні в жодний інший день.

Вказує на те, що судом було допущено порушення норм процесуального права, ухваленням рішення 11.04.2019 за відсутності відповідача та обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи його представником фактично позбавив можливості висловлення та обґрунтування власної позиції.

Заперечував проти використання судом в якості доказу висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 25484/25484/18-32 від 28.02.2019, проведеної в межах кримінального провадження (т. 2 а.с. 1-11).

Особою, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , також подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що судом першої інстанції не було встановлено те, що розписка, яка визнана судом договором позики, що є предметом даного позову та яка, ймовірно, складена його братом 23.07.2017, не підтверджувала факт передачі коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 того дня у розмірі 200 000,00 доларів США, а була надана відповідачем позивачу як гарантія доплати незначного розміру щомісячного платежу та продовження трудових відносин її сина з ТОВ «ІОНА ГРУП», директором та безпосереднім керівником якого є ОСОБА_2 з 2011 року (т. 2 а.с. 81-85).

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого викладені у апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанці у даній справі. Звинувачення, викладені у апеляційних скаргах, у сторону представників відповідача ОСОБА_1 , не можуть сприйматись як поважні причини ненадання доказів, які, на думку скаржника, мають важливе значення для вирішення справи. Справа неодноразово призначалась до слухань, в яких приймали участь представники відповідача. У ході підготовчого провадження, а також безпосередньо в ході судового розгляду представники відповідача користувались процесуальними правами сторони, без будь-яких обмежень, а під час розгляду справи взагалі заперечували факт написання ОСОБА_1 боргової розписки (т. 2 а.с. 182).

Постановою Київського апеляційного суду від 31.07.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2019 залишено без змін. Закрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 215-226).

Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 31.07.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на розбіжності між встановленими судом першої інстанції обставинами щодо виниклих між сторонами правовідносинами на підставі договору позики від 23.07.2016 та наявною у матеріалах справи розпискою від 23.07.2017, на підставі якої стягнуто борг за договором позики від 23.07.2016. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не тільки не усунув зазначені розбіжності, а й зазначив про існування розписок від 23.07.2016, 23.07.2013, 23.07.2019, та не звернув увагу на те, що висновки експерта від 28.02.2019 стосуються боргової розписки від 23.07.2017, а не від 23.07.2016, як зазначено у рішенні суду першої інстанції.

Отже, не дослідивши правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , справжню правову природу укладеного договору, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ..

Також, з урахуванням наведених обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції (т. 3 а.с. 96-101).

Представник позивача у поясненнях до апеляційної скарги від 09.07.2020 вказував на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи помилково вказав дату написання розписки 23.07.2016, замість правильної 23.07.2017, що було помилково відображене і в тексті рішення, у зв`язку із чим просить суд апеляційної інстанції, з урахуванням висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 26.02.2020, виправити у описовій, мотивувальній та резолютивній частинах дату написання розписки та відповідно дату укладання договору позики між сторонами у справі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_9 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2017 ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав безпосередньо від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 200 000,00 дол. США, яку зобов`язувався повернути 23.07.2018 (а. с. 5 т. 1).

Згідно із висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.02.2019 № 25484/25485/18-32, проведеної на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні № 0008758, - підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23.07.2017 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописний текст, який починається зі слів «Расписка г. КиевДвадцатьтретьеиюля…» та закінчується «…восемнадцатогогода ОСОБА_10 », виконана ОСОБА_1 Підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23.07.2017 виконано ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 166 - 175).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду № 18.09.2013 у справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики щодо повернення ОСОБА_3 200 000,00 дол. США у строк до 23.07.2018, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правильним.

Доводи апелянта про те, що укладений між ним і позивачкою договір позики є удаваним відхиляються колегією суддів, оскільки наявних та допустимих доказів на підтвердження того, що складаючи безгрошову розписку про отримання ОСОБА_1 грошей в борг від ОСОБА_3 , і уклавши таким чином договір позики, сторони мали на меті приховати вчинення іншого правочину матеріали справи не містять, а посилання апелянтів на те, що грошові кошти ОСОБА_3 надавались для прийняття її сина ОСОБА_4 на роботу не доводять безгрошовість укладеного між сторонами договору позики.

Разом з тим, слід зазначити, що предметом даного позову є боргова розписка від 23.07.2017, копія якої була відразу додана до позовної заяви, але позивач звертаючись до суду з позовом помилково вказував на те, що відносини між сторонами розпочалися у липні 2016 року.

Згідно ч. 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках передбачених цим Кодексом.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що її предметом є стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на підставі договору позики. На підтвердження укладеного договору позики на суму 200 000,00 дол. США, позивачем надана копія розписки від 23.07.2017 (т. 1 а.с. 5). Всі інші письмові докази, які доводять наявність боргових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , в тому числі пред`явлення ОСОБА_1 позову до Оболонського районного суду м. Києва про визнання договору позики удаваним правочином та про визнання правочину недійсним (т. 2, а.с. 200) також вказують на дату - 23.07.2017. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнав, що розписка була написана ним особисто 23.07.2017, тобто у 2017 році, а не у 2016 році, але він продовжував при цьому наполягати на її безгрошовості.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 ще раз наголосив на тому, що в тексті позовної заяви дата складання боргової розписки помилково зазначена 23.07.2016 замість 23.07.2017.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, про необхідність зміни в описовій, мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду першої інстанції дату складання боргової розписки з 23.07.2016 на 23.07.2017.

Посилання ОСОБА_1 на те, що висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.02.2019 № 25484/25485/18-32 є неналежним доказом, колегія суддів не бере до уваги, оскільки даний висновок проведено на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні № 0008758, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 борговій розписці від 23.07.2017 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, рукописний текст у розписці від 23.07.2017 виконано ОСОБА_1 . Крім того, експерт, який проводив вищезазначену експертизу був попереджений за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України, у відповідності до вимог ст. 70 та ч. 2 ст. 102 КПК України та ч. 7 ст. 102 ЦПК України. Отже даний доказ є законним, належним та обґрунтованим.

Клопотань про призначення по справі іншої відповідної експертизи щодо розписки від 23.07.2017 відповідачем та його представниками заявлено не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що розписка від 23.07.2017 не містить підписів та реквізитів свідків, які могли б засвідчити факт передачі грошових коштів в цей день одномоментно із написанням відповідної розписки, суперечать реальній природі договору позики та вимогам закону.

Оскільки, статтею 1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Разом з тим, ч. 1 ст. 1051 ЦК України закріплено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Доказів на підтвердження вищезазначених обставин відповідачем не надано.

Слід також зазначити, що як вже зазначалося вище ОСОБА_1 не заперечував факту написання ним розписки від 23.07.2017, про що зазначалось ним в апеляційній та в касаційній скаргах (т. 2 а.с. 1-12, т. 3 а.с. 1-12).

Посилання ОСОБА_1 на те, що його представники неналежним чином виконували свої повноваження з представництва його інтересів, а тому обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі, повинні бути встановлені апеляційним судом, не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать принципу змагальності сторін, визначеному ст. 12 ЦПК України.

Враховуючи кількість представників відповідача, апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та порушено принцип пропорційності в цивільному процесі.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме порушення принципу пропорційності та фактичне позбавлення можливості висловитись та обґрунтувати в судовому засіданні власної позиції, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції в судових засіданнях від 23.01.2019 та 13.02.2019 був присутнім представник відповідача, а перерву оголошено за заявою представника позивача, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого відповідачем доведено не було.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, вірно встановив природу відносин, які виникли між сторонами та постановив законне та обґрунтоване рішення. Але вказане рішення із зазначених вище підстав підлягає зміні в частині дати складання боргової розписки, у зв`язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не було встановлено, що розписка, яка визнана судом договором позики, що є предметом даного позову та яка, ймовірно, написана його братом 23.07.2017, не підтверджувала факт передачі коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 того дня у розмірі 200 000,00 дол. США, а була надана відповідачем позивачу як гарантія доплати незначного розміру щомісячного платежу та продовження трудових відносин її сина з ТОВ «ІОНА ГРУП», директором та безпосереднім керівником якого він є з 2011 року.

Надані ОСОБА_2 докази можуть свідчити про існування інших домовленостей, зокрема трудових відносин сина позивача ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , однак вони не свідчать про порушення прав, інтересів та обов`язків скаржника в правовідносинах щодо договору позики від 23.07.2017 за участі ОСОБА_1 , оскільки з розписки від 23.07.2017 вбачається, що ОСОБА_3 надає позику, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути отримані грошові кошти у визначений строк, права, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 , в даному випадку не порушено.

Наявність будь-яких правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції не встановлено.

Також колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що безпідставно визнана судом першої інстанції заборгованість його брата може стати підставою для звернення позивача і до нього, оскільки до компетенції суду належить захист фактично порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод, інтересів, а не таких, що можуть бути порушені ймовірно в майбутньому.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 не надано доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції права, інтереси та обов`язки скаржника було порушено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тому, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 362, 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики змінити, зазначивши в мотивувальній та резолютивній частині рішення дату складання договору позики та боргової розписки - 23 липня 2017 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

С.В. Лівінський