Справа № 203/3073/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2020 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яку приватизував в 1994 році. Життєві обставини склались таким чином, що крім вже покійної сестри та її сина, його племінника ОСОБА_2 , близьких родичів в нього не було. До племінника він ставився, як до рідного сина, намагався приймати участь в його вихованні, надавав можливу матеріальну допомогу. Їх стосунки були дружніми та йому здавалось, що племінник ставиться до нього, як до батька. Починаючи з кінця 1996 року відповідач почав вести з ним розмови щодо подальшого життя, можливості утримувати приватизовану ним квартиру після виходу на пенсію та, взагалі, як йому бути у старості. Він почав умовляти його переоформити квартиру на нього, щоб уникнути будь-яких проблем із спадкуванням, взамін обіцяючи всіляко піклуватись та допомагати до самої смерті. Казав, що він буде, як і раніше, жити в квартирі та пропонував, як варіант, оформити дарчу, що це буде лише формальністю. Спочатку він не відповідав на ці пропозиції, але після багатьох спроб відповідача умовити його та його неодноразових завірянь щодо всілякої матеріальної підтримки та допомоги у старості, нарешті погодився на його пропозицію. 26.06.1997 року відповідач привіз його до приватного нотаріуса Загубибатько Г.О., де вони підписали договір дарування квартири, який він навіть не читав. Під час цього, відповідач забрав в нього всі документи на квартиру та сам договір. В подальшому їх нібито дружні стосунки з відповідачем продовжились. Він, як і раніше, продовжував проживати в квартирі. Відповідач деякий час надавав йому матеріальну допомогу. Але згодом, коли виявилась пропажа деяких коштовних речей та підозра у цьому впала на відповідача, їх відносини почали охолоджуватись. Вони стали рідше бачитись, спілкувались лише за телефоном. В 2015 році, коли в нього стався інсульт, допомоги від відповідача на лікування він не отримав. В червні 2018 року після чергового дзвінка відповідача вони посварились, після чого останній почав погрожувати, що він продає квартиру та викине його на вулицю. В подальшому він телефонував ще декілька разів та погрожував життю, внаслідок чого він був вимушений написати заяви до поліції та прокуратури. Оскільки квартира є його єдиним місцем проживання та відповідач, попри його попередні обіцянки та їх домовленості, дійсно здатний викинути його на вулицю, він вирішив повернути квартиру, звернувшись до суду, Вважає, що в 1997 році при укладанні договору дарування, відповідач ввів його в оману своїми обіцянками, він повірив йому та вважав, що фактично вони уклали договір довічного утримання. Проте, що є така офіційна форма договору, він тоді не знав, тому погодився на умовляння відповідача та помилково підписав договір дарування. Після оформлення договору дарування, він продовжував постійно проживати в квартирі, яка є його єдиним житлом, утримував останню, сплачував комунальні платежі, отримував від держави субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідач в квартирі ніколи не проживав та не був в ній зареєстрований. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним договір дарування від 26.06.1997 року та зобов`язати Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області внести відповідні відомості до архівної справи щодо визнання недійсним договору, а також зобов`язати КП «ДМБТІ» внести відповідні відомості до інвентаризаційної справи щодо визнання недійсним договору дарування.

Відповідач ОСОБА_2 в наданому відзиві зазначив, що дійсно є племінником позивача та 26.06.1997 року між ними було укладено договір дарування спірної квартири. Вони знаходились у нормальних родинних відносинах та вказаний договір був укладений зі сторони позивача відповідно до його вільного волевиявлення, при здоровому розумі та ясній пам`яті, в повному розумінні своїх дій, обставин та змісту договору. Відповідач ніяким чином не вводив в оману позивача при укладанні договору. Сплутати умови договору дарування та довічного утримання особі, яка знаходиться в здоровому розумі та ясній пам`яті, фактично не можливо. Крім того, укладання договору довічного утримання в даному випадку було неможливо, оскільки позивач був працездатною особою. Доводи позивача щодо нерозуміння змісту договору є безпідставними та надуманими, оскільки в 1997 році позивачу було 53 роки, він не був особою похилого віку, інвалідом та хворою людиною і в повному обсязі віддавав звіт своїм діям. Відповідач набув право власності на квартиру на законних підставах, зареєстрував право власності на неї у встановленому на той час законом порядку, прийняв подароване майно шляхом офіційної реєстрації права власності та вибрав інше місце проживання, надавши тим самим позивачу можливість вільно, без будь-яких обмежень користуватись житлом. Ніяких протиправних дій відносно позивача він не вчиняв. Також відповідач посилався на пропуск позивачем строків позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, подавши відзив на позовну заяву, за викликами до суду не з`являвся, не повідомляючи про причини своєї неявки.

Треті особи явку своїх представників за викликами не забезпечили, пояснень по суті справи не надали. При цьому Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області надав заяву, в якій просив розглядати справу без участі їх представника.

Також суд враховує, що після оголошення перерви в судовому засіданні 19.02.2020 року, позивач та його представник в наступні судові засідання, що призначались на 30.03.2020 року, 20.05.2020 року, 06.08.2020 року, 18.09.2020 року та 23.10.2020 року не з`явились.

В наданих клопотаннях позивач просив відкласти слухання справи на іншу дату, в зв`язку із поганим самопочуттям.

Поряд з цим, суд враховує, що разом із клопотаннями та в подальшому позивачем не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про поважність причин його неявки до суду, не забезпечено участь через уповноваженого представника, який приймав участь у розгляді справи та про причини неявки останнього також не повідомлено.

З огляду на неодноразову неявку учасників, не надання доказів щодо поважності причин такої неявки, враховуючи, що їх явка обов`язковою не визнавалась, судом було заслухано вступне слово позивача та його представника, допитано заявлених позивачем свідків, надання відзиву відповідачем, а також з огляду на наявні в матеріалах справи докази, яких на думку суду достатньо для перевірки обгрунтованості доводів та заперечень сторін і прийняття рішення по суті спору, суд приходить до висновку про можливість подальшого розгляду справи по суті за відсутності сторін та третіх осіб, за наявними у справі матеріалами, а також без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ст.ст.223,247 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та його представника у вступному слові, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

26.06.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Загубибатько Г.О. за реєстровим №820.

На підставі вказаного договору дарування за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірну квартиру в КП «ДМБТІ», в реєстровій книзі 101п за реєстровим №63.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.243 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання договору дарування, було встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частинами 1,3 ст.244 ЦК УРСР встановлено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст.227 і цього Кодексу.

В свою чергу ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Згідно ст.426 ЦК УРСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (ст.47 цього Кодексу).

В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

Статтею 48 ЦК УРСР встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ч.1 ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Статтею 59 ЦК УРСР було передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п.11,12 постанови №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», відповідно до ст.56 ЦК УРСР угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст.56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Аналогічні роз`яснення викладені в п.п.19,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, згідно яких відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що після укладання договору дарування фактично подаровану квартиру відповідачу передано не було, останній в квартирі не зареєстрований та не проживає. Як на момент укладання договору дарування, так і в подальшому в квартирі проживає позивач та утримує останню, сплачує комунальні послуги.

Перевіряючи вказані доводи, суд вважає їх безпідставними та враховує, що зі змісту договору дарування вбачається, що між сторонами у формі, визначеної законом, досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які необхідні для укладення договору дарування, відповідно до ч.1 ст.243 ЦК УРСР.

У відповідності до вимог ст.ст.227,244 ЦК УРСР договір було посвідчено нотаріально, другий примірник договору було видано нотаріусом «обдарованому», тобто відповідачу ОСОБА_2 , що фактично прирівнюється до передачі майна обдарованому.

В подальшу за відповідачем на підставі вказаного договору було зареєстровано право власності на квартиру в КП «ДМБТІ».

А отже договір дарування земельної ділянки, в силу вимог ч.2 ст.243 ЦК УРСР, вважається укладеним.

Продовження користування позивачем подарованою ним квартирою не свідчить про не укладення договору дарування. При цьому, як зазначив відповідач в своєму відзиві, він вибрав інше місце проживання, надавши позивачу можливість вільно, без будь-яких обмежень користуватись житлом.

В частині доводів позивача про те, що договір дарування було укладено з відповідачем на його чисельні умовляння та обіцянки в подальшому продовжувати матеріально підтримувати позивача, тому, укладаючи договір, він вважав, що фактично мова йде про укладання договору довічного утримання, а відповідач ввів його в оману, суд враховує наступне.

На підтвердження своїх доводів позивачем було заявлено клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Під час допиту свідок ОСОБА_3 зазначив, що з ОСОБА_1 знайомий приблизно з 1990 року. Зі слів ОСОБА_1 , а також будучі свідком розмов останнього з його племінником ОСОБА_2 , знає, що останні неодноразово вели розмови щодо дарування останньому ОСОБА_1 належної останньому квартири. При цьому ОСОБА_2 обіцяв в подальшому надавати ОСОБА_1 матеріальну допомогу. Також вказаний свідок в своїх поясненнях та відповідях на питання представника позивача та суду, зазначив, що таки розмови тривалий декілька місяців. Він пропонував ОСОБА_1 укласти договір довічного утримання та останній обговорював це з ОСОБА_2 . Проте, останній казав навіщо це потрібно, що це потребує збирання зайвих документів та сплати податків, обіцяючи, що і так буде допомагати.

Свідок ОСОБА_4 під час допиту зазначив, що проходив практику у ОСОБА_1 та в 1984 році приїхав до останнього для того, що поставити залік в заліковій книжці. При цьому, був свідком розмови ОСОБА_1 зі своїм племінником, під час якої обговорювалось питання дарування квартири, племінник обіцяв надавати ОСОБА_1 допомогу.

Свідок ОСОБА_5 зазначила, що на прохання свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 зустрілась з останнім. При цьому, він був разом із ОСОБА_2 , з яким прослідували до нотаріальної контори. Під час цього, вони розмовляли про щось, ОСОБА_2 казав, що буде допомагати. В подальшому вона дізналась, що ОСОБА_1 подарував йому свою квартиру. Також зазначила, що ОСОБА_2 позивачу не допомагав. Після того, як той потрапив в лікарню не приходив та не доглядав, ліків не купував.

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що є онуком ОСОБА_1 . Усвідомлено спілкувався з останнім приблизно з 1999 року. Дідусь іноді забирав його з садка, а потім зі школи. В 2015 році, коли дідусь захворів, він разом із бабусею допомагав доглядати за ним.

З показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що останніми не наведено будь-яких фактів, які б підтверджували доводи позивача щодо укладання договору дарування внаслідок помилки та обману з боку відповідача. При цьому, свідок ОСОБА_4 посилався на розмову сторін, свідком якої він був в 1984 році. В той час, як договір дарування було укладено в 1997 році.

З показань свідка ОСОБА_3 вбачається, що перемовини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу дарування квартири, відбувались на протязі тривалого часу. При цьому обговорювалась і можливість укладання договору довічного утримання, проти чого ОСОБА_2 заперечував, посилаючись на те, що це потребуватиме збирання зайвих документів та сплати податків.

Вказане свідчить, що ОСОБА_1 відрізняв особливості договору дарування та довічного утримання, обговорював питання їх укладання з відповідачем та усвідомлено уклав в подальшому з останнім саме договір дарування.

При цьому, суд також враховує, що відповідно до ст.425 ЦК УРСР було передбачено можливість укладання договором довічного утримання стороною (відчужувачем), що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я. В той час, як на момент укладання договору дарування позивачу було 53 роки, він був здоровим та працездатним.

Квартира ним була подарована відповідачу, який не є сторонньою особою, а перебуває в родинних відносинах з позивачем. Останній на протязі 18 років не оспорював вказаний договір.

З урахуванням вищенаведеного, суд не вбачає передбачених законом підстав для визнання договору дарування недійсним, а позовні вимоги вважає безпідставними та недоведеними.

Також суд погоджується з доводами відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, встановлених ст.71 ЦК УРСР, що в силу ст.80 вказаного Кодексу є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Отже для застосування наслідків закінчення строку позовної давності суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся. Якщо це право порушене не було, суд має відмовити у позові через необґрунтованість останнього. Суд відмовляє у позові з підстав спливу строку позовної давності, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла.

Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.48,56,57,59,227,24,244,425,426 ЦК УРСР, ст.ст.2,4,5,10-13,81,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 листопада 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак