Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 333/1576/15-ц

провадження № 61-22388св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року у складі судді Боровікової А. І. та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 06 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Акціонерного банка «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до пунктів 2.1, 2.2 якого клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації.

08 серпня 2007 року АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 71/07, відповідно до умов якого кредитор надав відповідачу кредит у сумі 67 500,00 дол. США, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, та виплачувати проценти за користування кредитом та інші виплати відповідно до графіку погашення кредиту.

У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 19 січня 2015 року мав прострочену заборгованість за кредитом - 54 119,58 дол. США (що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 19 січня 2015 року складає 855 508,09 грн), за відсотками - 35 810,35 дол. США (що за курсом НБУ станом на 19 січня 2015 року складає 566 080,59 грн), пеня у сумі 7 138,41 дол. США (що за курсом НБУ станом на 19 січня 2015 року складає 112 842,11 грн).

З огляду на те, що внаслідок укладання договору факторингу відбулася заміна кредитора за вищевказаним кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у сумі 1 500 962,81 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредитні ініціативи» заборгованість у сумі 1 500 962,81 грн, судові витрати у сумі 3 654,00 грн, а усього - 1 504 616,81 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог, оскільки відповідач порушив умови за договором, своєчасно не виконував зобов`язання здійснити погашення суми кредиту в обумовлені договором строки, у зв`язку з чим, станом на 19 січня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 1 500 962,81 грн, яка підлягає стягненню.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції, виходив з того, що стягнена сума відповідає вимогам позивача та наведеним ним розрахункам, що не спростовано відповідачем, заочне рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року та закрити провадження у справі, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- колегія суддів апеляційного суду зробила хибний висновок про те, що наявність заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кіпру», а предметом є погашення заборгованості за кредитним договором, не є підставою для припинення договірних правовідносин між сторонами, а також проігнорувала наявність підстави, передбаченої пунктом третім частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки в наявності є рішення суду, що набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і оскаржуване заочне рішення від 09 липня 2015 року;

- апеляційним судом не досліджено і не перевірено обґрунтованість суми боргу в 1 500 962,81 грн (розрахунок процентів, пені проводився у дол. США, що є незаконним);

- згідно зі змістом договору факторингу до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за кредитним договором щодо нарахованих та несплачених боржником процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів у узгоджених з боржником розмірах на момент укладення договору факторингу. Подальше нарахування процентів за користування кредитом з боку ТОВ «Кредитні ініціативи» є незаконним, бо це є одним із видів фінансових послуг, які є предметом ліцензування як вид банківських послуг, а ТОВ «Кредитні ініціативи» не має відповідної ліцензії.

У січні 2020 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на її необґрунтованість, позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Курило В. П.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи № 333/1576/15-ц із Комунарського районного суду м. Запоріжжя та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2019 року матеріали справи № 333/1576/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року справупризначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1094/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року № 3 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 ).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , та матеріали справи № 333/1576/15-ц передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 серпня 2007 року між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 71/07.

19 вересня 2009 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 71/07.

Згідно з положеннями вищевказаних кредитного договору та додаткової угоди банк надав позичальнику кредит на загальну суму 67 500,00 дол. США, зі сплатою 13,0 % річних (за строковий кредит, 18 % - у разі порушення строків повернення кредиту), а ОСОБА_1 у свою чергу зобов`язався використовувати кредит на цілі та в порядку, передбаченому умовами договору. Згідно з підпунктом 2.2.2 кредитного договору ОСОБА_1 також зобов`язався забезпечити повернення отриманого кредиту та процентів за користування ним заставою майна (іпотечний договір від 08 серпня 2007 року № 93/07).

Підпунктом 2.2.7 кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 71/07 передбачено, що за несвоєчасну сплату процентів за користуванням кредитом позичальник зобов`язується сплачувати банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 додаткової угоди до кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 71/07 сторони внесли зміни до відповідних пунктів договору, виклавши їх в новій редакції. Зокрема, підпунктом 2.2.5 ОСОБА_1 зобов`язався забезпечити погашення кредиту не пізніше 07 серпня 2017 року шляхом внесення готівки в касу Банку або перерахування коштів на позичковий рахунок за графіком, наведеним у додатковій угоді.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2-2475/11 задоволено позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Кіпру» за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 71/07 в розмірі 489 407,60 грн звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 08 серпня 2007 року № 93/07, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О. С., зареєстрованого за № 1946, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О. С., зареєстрованого за № 794, шляхом проведення ПАТ «Банк Кіпру» прилюдних торгів з початковою ціною, розмір якої буде визначено на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність.

06 червня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору факторингу ПАТ «Банк Кіпру» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. Разом з правами вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Вказаним підпунктом також встановлено право фактора ТОВ «Кредитні ініціативи» нараховувати, в якості нового кредитора у зобов`язанні, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними зобов`язань за кредитними договорами по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Згідно з витягом з додатку до договору факторингу від 06 червня 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» внаслідок укладання договору факторингу набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 08 серпня 2007 року № 71/01, позичальником за яким є ОСОБА_1 .

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 19 січня 2015 року за ОСОБА_1 рахується прострочена заборгованість, а саме: за кредитом - 54 119,58 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 855 508,09 грн, за процентами - 35 810,35 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 566 080,59 грн, за пенею в межах однорічного строку давності - 5 021,22 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 79 374,13 грн, що в загальному розмірі становить 1 500 962,81 грн.

У Комунарському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя на виконанні знаходиться виконавчий лист № 333/1576/15-ц, виданий 21 вересня 2015 року, на підставі оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції. В рамках цього виконавчого провадження 20 лютого 2017 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Згідно з актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 23 жовтня 2018 року вказана квартира передана у власність ТОВ «Кредитні ініціативи».

В матеріалах справи міститься звернення ОСОБА_1 від 27 лютого 2019 року, в якому відповідач зазначає, що був повідомлений співробітниками ТОВ «Кредитні ініціативи» про торги та реєстрацію за позивачем права власності на предмет застави. Також у зверненні зазначається, що ОСОБА_1 не має претензій до ТОВ «Кредитні ініціативи» та зобов`язався звільнити квартиру у строк до 04 березня 2019 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

У свою чергу відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України, схожа за змістом норма містилася і в частині третій статті 61 ЦПК України у редакції станом на дату розгляду справи судом першої інстанції).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, задовольнив позов ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки вважав, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом є обґрунтованими, відповідач порушив умови за договором, своєчасно не виконував зобов`язання здійснити погашення суми кредиту в обумовлені договором строки, через що станом на 19 січня 2015 року утворилася заборгованість з боку відповідача перед позивачем у сумі 1 500 962,81 грн, яка підлягає стягненню в повному обсязі. Окрім цього, суд апеляційної інстанції вказав, що встановлення факту невиконання ОСОБА_1 заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року, наявність цього рішення не є підставою для припинення договірних правовідносин за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 71/07 між сторонами.

Із зазначеним колегія суддів не може погодитися в повній мірі, враховуючи нижче викладене.

У заочному рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року за позовом ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором заборгованість ОСОБА_1 вказана станом на 08 лютого 2011 року у сумі 489 407,60 грн, що складається з 44 417,00 дол. США заборгованості за строковим кредитом (352 924,16 грн за курсом НБУ станом на 07 лютого 2011 року); 9 702,58 дол. США заборгованості за простроченим кредитом (77 093,79 грн за курсом НБУ станом на 07 лютого 2011 року); 226,11 дол. США заборгованості за строковими процентами (1 796,60 грн за курсом НБУ станом на 07 лютого 2011 року); 6 698,63 дол. США заборгованості за простроченими процентами (53 225,30 грн за курсом НБУ станом на 07 лютого 2011 року); 4 367,75 грн пені за простроченими процентами.

Відповідно до доданих до позову розрахунків (а. с. 12-17) сума заборгованості відповідача у загальному розмірі 1 500 962,81 грн утворилася на підставі боргу за тілом кредиту в розмірі 54 119,58 дол. США та подальшого нарахування процентів за користування кредитом і пені після 06 червня 2014 року (дата укладення договору факторингу між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи») до 19 січня 2015 року.

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 71/07, розрахована ПАТ «Банк Кіпру» станом на 06 червня 2014 року, становить 1 011 249,67 грн, що складається із 54 119,58 дол. США простроченої заборгованості за кредитом (636 460,33 грн за курсом НБУ станом на 06 червня 2014 року); 29 751,94 дол. США прострочених нарахованих процентів за кредитом (349 890,55 грн за курсом НБУ станом на 06 червня 2014 року) та 24 898,79 грн пені (а. с. 12).

Отже, після прийняття заочного рішення від 01 червня 2011 року за відповідачем з боку ПАТ «Банк Кіпру» продовжували нараховуватись проценти та пеня до 06 червня2014 року, а після цієї дати - проценти та пеня продовжувались нараховуватись і ТОВ «Кредитні ініціативи» до 19 січня 2015 року (дата розрахунку заборгованості до позовної заяви).

Водночас судами попередніх інстанцій не враховано, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Окрім цього, судами попередніх інстанцій не досліджено фактичні обставини справи, без з`ясування яких неможливо правильно вирішити справу та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, що полягає в наступному.

Відповідно до умов підпункту 2.3.3 кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 71/07 (у редакції додаткової угоди від 19 вересня 2009 року) у випадку порушення строків сплати процентів та/або повернення кредиту більш ніж на тридцять днів банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Після отримання від банку такої письмової вимоги позичальник зобов`язаний в тридцятиденний термін виконати її в повному обсязі. Після застосування банком свого права, передбаченого цим пунктом, зобов`язання сторін щодо строків виконання вважаються зміненими. У разу невиконання позичальником вимоги в повному обсязі банк має право звернути стягнення предмет іпотеки, що є забезпеченням кредитного договору.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у своєму заочному рішенні від 01 червня 2011 року, задовольняючи позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 489 407,60 грн посилався в тому числі на зазначений підпункт 2.3.3 кредитного договору, а також на те, що «відповідно до вимог про усунення порушення (претензій) №11/0428 від 07.05.2010 року (а.с.23), №8/0490-І від 05.07.2010 року (а.с.24), №04-3732 від 02.12.2010 року (а.с.25) встановлено, що позивач неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останній заходів до погашення заборгованості не вжив (а.с.26,27)».

Водночас судами попередній інстанцій не з`ясовано чи отримував ОСОБА_1 письмову вимогу (претензію) від кредитора (про існування яких зазначено в тексті заочного рішення від 01 червня 2011 року) на підставі положень кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 71/07 (у редакції додаткової угоди від 19 вересня 2009 року), чи реалізував банк таке своє право згідно із цим положенням кредитного договору та чи мала місце при подачі ПАТ «Банк Кіпру» позову про звернення стягнення на предмет іпотеки вимога про дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, яку позичальник зобов`язаний був виконати в тридцятиденний термін, та пов`язана із цим зміна основного зобов`язання сторін.

Ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій не прийняли цього до уваги, не дослідили правильність розрахунків позивача з урахуванням змісту та у взаємозв`язку з підпунктом 2.3.3 кредитного договору від 08 серпня 2007 року № 71/07 (у редакції додаткової угоди від 19 вересня 2009 року) та наявністю заочного рішення від 01 червня 2011 року, не перевірили період нарахування складових заборгованості ОСОБА_1 , що свідчить про передчасність висновків судів та є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

У силу положень статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Таким чином, оскільки суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, то відповідно до статті 411 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги), керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить урахувати викладене вище, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і відзивам сторін; вирішити справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права; ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко