Ухвала

Іменем України

22 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 753/7449/20

провадження № 61-15177ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Національної академії внутрішніх справ на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року в справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Національна академія внутрішніх справ (далі - НАВС) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 196 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що позовна заява НАВС не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, які виникають з приватноправових відносин. Разом з тим служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські, в тому числі слухачі та курсанти вищих навчальних закладів із специфічними умовами, які здійснюють підготовку поліцейських, та які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, на час служби в поліції знімаються з такого обліку і перебувають у кадрах поліції. Навчаючись у вищому навчальному закладі із специфічними умовами, який здійснює підготовку поліцейських, особа зараховується до кадрів поліції, що відповідно положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є державною службою. Тому спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17.

15 жовтня 2020 року НАВС подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом позову є стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від суми заборгованості, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. На момент звільнення відповідача зі служби між ним і НАВС не існувало трудових, службових чи інших правовідносин, спори щодо яких могли б розглядатися в порядку адміністративного судочинства. НАВС не погоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17 і вважає їх проявом правового нігілізму. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/7554/18 зазначено, що позов закладу вищої освіти про відшкодування вартості навчання за рахунок бюджету не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають з приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 17 частини першої статті 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: 1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; 17) публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Частинами першою, другою статті 59 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 63 Закону України «Про національну поліцію» контракт про проходження служби в поліції - це письмовий договір, що укладається між громадянином України та державою, від імені якої виступає поліція, для визначення правових відносин між сторонами. Контракт про проходження служби в поліції укладається з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, - на час навчання.

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою Закону України «Про національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, особа проходить службу в поліції, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17 та у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 185/7167/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 378/1127/18.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суди дійшли правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 196 ЦПК України у зв`язку з тим, що позовна заява НАВС не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи заявника про неясність, неузгодженість та помилковість правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки Верховним Судом сформульовано та належним чином обґрунтовано висновок щодо віднесення справ про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта вищого навчального закладу, до юрисдикції адміністративних судів, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17 та у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 185/7167/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 378/1127/18. Правові висновки, викладені в цих постановах, є чіткими і недвозначними.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків Великої Палати Верховного Суду фактично зводяться до незгоди з висловленою нею позицією та суб`єктивного тлумачення позивачем норм права, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/7554/18 не заслуговує на увагу, тому що вимоги позивача у вказаній справі були пов`язані із захистом суб`єктивного майнового права, мали характер приватноправових відносин і, на відміну від цієї справи, не стосувалися спору з приводу прийняття на публічну службу, її проходження і звільнення з публічної служби.

Той факт, що предметом позову є стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від суми заборгованості, не змінює юрисдикцію спору, який виник з приводу прийняття особи на публічну службу, її проходження і звільнення з публічної служби та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального і процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання НАВС про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року в справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов