КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/775/16-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/7485/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Линок В.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою виконувача обов`язків прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство», до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

21 березня 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, та Державного підприємства «Київське лісове господарство», звернувся до суду з позовною заявою до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив суд

визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21.07.2008 № 1141,

визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №426842, площею 0,9000 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0032, виданий 21.08.2008 року ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35, та скасувати його державну реєстрацію,

серії ЯЖ №426843 на право власності на земельну ділянку, площею 0,8425 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0033, виданий 21.08.2008 року ОСОБА_2 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 36, та скасувати його державну реєстрацію,

серії ЯЖ №426844 на право власності на земельну ділянку, площею 0,8779 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0034, виданий 21.08.2008 року ОСОБА_3 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 37, та скасувати його державну реєстрацію,

витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,9000 га з кадастровим номером::06:018:0032,

ОСОБА_2 , площею 0,8425 га, з кадастровим номером: :06:018:0033,

ОСОБА_3 , площею 0,8779 га, з кадастровим номером::06:018:0034, що розташовані в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, вартістю 25 129,21 грн.

На обґрунтування заявлених вимог зазначено те, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21.07.2008 №1141 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та передано у власність вказаним громадянам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки, загальною площею 2,6204 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району.

Одночасно, цим же розпорядженням фактично змінено цільове призначення земельних ділянок.

В подальшому, управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі 21.08.2008 на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації видано державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме: ОСОБА_1 - серії ЯЖ №426842 на площу 0,9000 га, кадастровий номер: :06:018:0032, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №35;

ОСОБА_2 - серії ЯЖ №426843 на площу 0,8425 га, кадастровий номер: :06:018:0033, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 36;

Великій В.В. - серії ЯЖ № 426844 на площу 0,8779 га, кадастровий номер: :06:018:0034, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №37.

Оскільки встановлено, що вищевказане розпорядження Обухівською районною державною адміністрацією прийнято поза межами компетенції, то видача, в подальшому, державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для ведення особистого селянського господарства відбулась із порушенням вимог земельного та лісового законодавства.

В позовній заяві також зазначено і те, що вилучення земельних лісових ділянок, площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, а одним розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 21.07.2008 №1141 передано у власність відповідачам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки лісогосподарського призначення, площею 2,6204 га, які знаходяться у одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства, що підтверджується інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 21.12.2015 та схемою розташування земельних ділянок.

Оскільки вищевикладені обставини свідчить про те, що Обухівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою районною державної адміністрації передбачених законом повноважень, спірні земельні ділянки вибули із державної власності поза її волею, тому прокурор просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство», до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння відмовлено повністю.

На обґрунтування ухваленого рішення судом першої інстанції, зокрема, зазначено наступне.

Позовні вимоги загалом ґрунтуються на законі, обставини, покладені в основу позову знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, дослідженими судом доказами підтверджується незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави та незаконність набуття права власності на них відповідачем, тому позовні вимоги по їх суті доведені належними і допустимими доказами.

При цьому, заперечення відповідачів суд вважає непереконливими і недоведеними в частині доводів щодо законності набуття права власності відповідачами земельних ділянок за рахунок земель лісового фонду, оскільки протилежне доводиться поданими прокурором належними і допустимими доказами, а поданими відповідачем доказами доводи позову не спростовані.

Однак, під час судового розгляду справи представник відповідачів подав заяву про застосування строків позовної давності.

Суд дійшов висновку про необхідність застосування строку позовної давності з таких підстав.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень передбачених ст. 185 цього Кодексу.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 57 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

В постанові Верховного суду України від 01.07.2015 року сказано, що: прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Відповідно п. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

В Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі 6-152цс14 говориться про те, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли державний орган, дізнався про порушення свого права, а не з моменту проведення прокуратурою перевірки. Посилання прокурора в заяві про те, що трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним вищевказаних рішень органу місцевого самоврядування пропущено з поважних причин, оскільки Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і ДП «Київське лісове господарство» на захист порушених прав держави до суду не зверталось, у прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку з бездіяльністю цих органів, оскільки у вказаних правовідносинах строк позовної давності починається, коли державний орган міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту, коли спірна земельна ділянка вибула з державної власності після отримання погоджень різними державними органами та державної реєстрації переходу права власності, тобто із моменту видачі Державного акту, а саме 21.08.2008 року. За таких умов строк позовної давності за цими вимогами сплив у 2011 році.

Крім того, за умови сумлінного виконання обов`язку уповноважених органів власника - держави щодо обізнаності про стан свого майна обидва позивачі мали можливість дізнатись факт вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, шляхом здійснення моніторингу загальнодоступної Публічної кадастрової карти України з 01 січня 2010 року. В цьому випадку строк позовної давності сплинув у 2013 році.

Також слід врахувати підтверджений фотознімками та ніким не спростованими поясненнями відповідача факт відкритого користування відповідачами спірними земельними ділянками протягом семи років, факт відсутності контролю за використанням спірними земельними ділянками з боку позивачів, факт здійснення саме відповідачем робіт по засадженню рослинністю, обробці ділянок в межах їх цільового призначення.

Відповідно до частини третьої, четвертої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Так, згідно зі ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення), державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політки із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Моніторинг родючості ґрунтів земель сільськогосподарського призначення та агрохімічну паспортизацію земель сільськогосподарського призначення проводить центральний орган виконавчої влади з питань аграрної політики.

Позов пред`явлено до суду 21.03.2016 року, тобто за межами визначеного законом трирічного строку позовної давності. Поважності причин пропуску вказаного строку суду не повідомлено, оскільки позивачів та прокурор наполягали на тому, що такий строк не пропущено, що не знайшло об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Враховуючи, що прокурором при зверненні до суду із позовною заявою пропущено строк позовної давності, а представник відповідача по справі просить застосувати цей строк, суд вважає, що в позові слід відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.2003 р. №333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспам для ведення лісового господарства», на виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і державного комітету лісового господарства України № 106/60 від 26.06.2000 р. «Про ліси сільськогосподарських підприємств» та Указу Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», з урахуванням рішення Обухівської районної ради від 15.09.2000 р. № 126.11.ХХ.ІІІ, наказу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 10.08.2001 р. № 219 «Про приймання земель лісового фонду», рішення Київської обласної ради від 25.01.2001 р. № 264-15-ХХІІІ «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств», листа Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 14.05.2003 р. №01-318, передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, з них 309,0 га на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району.

На підставі вказаного розпорядження лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були погоджені з органом контролю у сфері земельних ресурсів та передані для використання ДП «Київський лісгосп».

Зазначені матеріали лісовпорядкування відповідно до ч. 5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують це право на раніше надані землі.

Відповідно до акту прийому-передачі Козинське лісництво КДЛГО «Київліс» прийняло 309 га земель лісового фонду на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району ( у зв`язку з припиненням діяльності колишніх сільськогосподарських підприємств-лісокористувачів ).

При цьому, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21.07.2008 року №1141затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та передано у власність вказаним громадянам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 2,6204 га в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району.

Управлінням земельних ресурсів в Обухівському районі 21.08.2008 року на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації видало державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме:

ОСОБА_1 серії ЯЖ №426842 на площу 0,9000 га, кадастровий номер: :06:018:0032, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35;

ОСОБА_2 серії ЯЖ №426843 на площу 0,8425 га, кадастровий номер: :06:018:0033, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 36;

ОСОБА_3 серії ЯЖ №426844 на площу 0,8779 га, кадастровий номер: :06:018:0034, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 37.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Нормами ст. 6 Лісового кодексу України визначено, що всі ліси в Україні є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному земельним та цим кодексами.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

За загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Єдиний можливий такий випадок, передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, за якою громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

В той же час, ч. 1 ст. 57 даного Кодексу передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті;

в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України в державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АР Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 31 Лісового кодексу України ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин ) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, зокрема передачу у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського ( Автономної Республіки Крим ) та обласного значення та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 Лісового кодексу України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

За ст. 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України Кабінет вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, вилучення земельних лісових ділянок площею більше 1 га, а також зміна їх цільового призначення, відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, ропорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 21.07.2008 № 1141 передано у власність відповідачам для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки лісогосподарського призначення, площею 2,6204 га, які знаходяться у одному кварталі лісництва, є єдиним лісовим масивом, використовувались для ведення лісового господарства, що підтверджується інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 21.12.15 та схемою розташування земельних ділянок.

Тобто, Обухівська районна державна адміністрація фактично вилучила та змінила цільове призначення земель лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою районної державної адміністрації передбачених законом повноважень.

Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп» спірні земельні ділянки, які перебувають у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 знаходяться у виділах 13 , 14, 15 кварталу 87 Козинського лісництва, є земельними ділянками лісового фонду, покриті лісовою рослинністю та мають відповідні таксаційні характеристики.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 цієї статті ( в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин ) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Аналогічне положення міститься й у статті 20 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

В порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України Обухівською районною державною адміністрацією передано у власність відповідачам землі лісогосподарського призначення, загальною площею 2,6204 га, що розташовані в кварталі 87 Козинського лісництва ( виділи 14, 15 ), без погодження зміни цільового призначення органом лісового господарства, що підтверджується листом Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 19.01.2016 ( а.с. 20 т. 1 ).

Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Так, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Отже, розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 21.07.2008 року №1141 прийнято усупереч ст. 19 Конституції України, ст. ст. 20, 55, 56, 84, 149 ЗК України.

Крім того, надання спірної земельної ділянки у приватну власність для особистого селянського господарства відбулась з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, як правильно встановив місцевий суд, Обухівська районна державна адміністрація при наданні у власність відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок лісогосподарського призначення, площею 2,6204 га, в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області вийшла за межі своїх повноважень, а відтак, її розпорядження «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21.07.2008 року №1141 є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України, у відповідній редакції, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України ( частина перша статті 126 ЗК України ).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Лише за наявності волевиявлення відповідного органу, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Відтак, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування.

Тож відсутність волевиявлення Кабінету Міністрів України на передачу земельної ділянки, що знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, є порушенням чинного законодавства та, відповідно, правовою підставою для задоволення заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули право власності на спірні земельні ділянки у спосіб та з підстав, що суперечать нормам чинного законодавства, що в свою чергу, виключає можливість законного набуття ними права власності на зазначене майно, а тому позовні вимоги про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки земельні ділянки вибула з власності держави поза волею її належного розпорядника, позовні вимоги про витребування земельної ділянки є обґрунтованими та доведеними у відповідності до положень ст. 387 ЦК України.

Зазначене повністю узгоджується з викладеним висновком в п. 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, де зазначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( стаття 387 ЦК України ).

При цьому, слід також зазначити про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісової ділянки ( ст. 1 ЛК України ) природних ознак - поєднання переважно деревної та чагарникової рослинності з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що землі лісового фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Також варто зауважити, що Стокгольмська Декларація, прийнята у 1972 році на Конференції Організації Об`єднаних Націй з навколишнього довкілля сформулювала принцип про те, що «Людина [ повинна мати ] має основне право на свободу, рівність і сприятливі умови життя в довкіллі, якість якого дозволяє вести гідне і процвітаюче життя, вона несе головну відповідальність за охорону і поліпшення довкілля на благо нинішнього і майбутніх поколінь». «Збереження і покращення якості оточуючого людину середовища є важливою проблемою, яка впливає на добробут народів та економічний розвиток усіх держав світу; це вираз волі народів усього світу і обов`язок урядів усіх держав».

Орхуська Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, була погоджена Європейською економічною комісією ООН у 1998 році. Конвенція ратифікована у 40 країнах та Євросоюзом. Цей міжнародний договір визнає право «кожної людини нинішнього та прийдешніх поколінь на життя в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту».

Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( 1950 ) не містить екологічних прав. Але рішення Європейського суду формують судову практику, відповідно до якої визнається, що забруднення навколишнього середовища є причиною порушення основних прав громадян, як право на життя, на повагу до приватного та сімейного життя.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі «Хаммер проти Бельгії» суд вирішив, що не зважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть право на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою. Таким чином, державні органи зобов`язані діяти з метою захисту навколишнього середовища.

Оскільки землі лісового фонду є невід`ємним елементом екосистеми, незаконне відчуження земель лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля.

За таких обставин у справі, яка переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі лісового фонду, захист такого права шляхом повернення в державну власність спірних земель, що незаконно вибули з такої власності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15.

Таким чином, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 12, 60, 61, 116, 118, 121, 125, 126, 149 ЗК України, ст.ст. 1, 5 Лісового Кодексу України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 141, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги виконувача обов`язків прокурора Київської області про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, за вказаних судом другої інстанції обставин, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог за їх обґрунтованістю у відповідності до ст.ст. 374, 376 ЦПК України та зазначених положень матеріального і процесуального права.

При цьому, з точки зору суду другої інстанції, не є належною підставою для відмови в задоволенні позову клопотання представника відповідачів ОСОБА_4 ( а.с. 167-175 т. 2 ) про застосування строку позовної давності з посиланням на сплив строку позовної давності ( а.с. 167-175 т. 2 ) в якому зазначено, зокрема, про те, що зацікавленим особам із позовною заявою необхідно було звертатися до 01 січня 2013 року, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦПК України Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст.ст. 56, 57 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Відтак, прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі 697/2751/14-ц.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги заявлені в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство», строк позовної давності має обчислюватися з дня коли зазначені особи довідалися або могли довідатися про порушення свого права, оскільки, спірні земельні ділянки перебувала в державній власності.

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, зазначеним органам стало відомо про неправомірну передачу спірних земельних ділянок опісля отримання копії позовної заяви прокурора, відповідно, у березні 2016 року та на початку 2016 року ( а.с. 105-107 т. 2, а.с. 15-16 т. 3 ).

Будь-яких інших доказів у відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачам по справі було відомо або вони могли довідатися про порушення свого права раніше, матеріали справи не містять і таких не надано апелянтом.

Отже, враховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство», обґрунтовано звернувся 21 березня 2016 року до суду із даним позовом в межах строку позовної давності.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути із Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір ( а.с. 1 т. 1, а.с. 213, 219 т. 2 ) у розмірі по 4 824 (( 4 134 + 10 335 ) : 3 )) грн, з кожного, та на користь держави - не сплачений судовий збір до суду першої інстанції у розмірі по 917,67 (( 1 378 х 5 ) - 4 134 ) : 3 )) грн, з кожного.

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора Київської області задовольнити. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство», до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заявлених вимог.

Визнати недійсним розпорядження №1141 Обухівської районної державної адміністрації «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 3-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради» від 21 липня 2008 року.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №426842, площею 0,9000 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0032, виданий 21.08.2008 ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №35 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №426843 на право власності на земельну ділянку, площею 0,8425 га, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0033, виданий 21.08.2008 ОСОБА_2 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №36 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №426844 на право власності на земельну ділянку, площею 0,8779 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером :06:018:0034, виданий 21.08.2008 ОСОБА_3 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №37 та скасувати його державну реєстрацію.

Витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,9000 га з кадастровим номером::06:018:0032, що розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,8425 га з кадастровим номером: :06:018:0033, що розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,8779 га, з кадастровим номером::06:018:0034, що розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір у розмірі по 4 824 грн, з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 917,67 грн, з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Л.П. Сушко