№ 336/1909/20
пр. № 2/336/1763/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (представник позивача - Савіхіна Анастасія Миколаївна) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приват Банк» 13.04.2020 р. звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.06.2011 р. ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На виконання вимог ст.1281 ЦК України, позивачем 26.08.2018 р. була направлена претензія кредитора до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори.

12.10.2018 р. позивачем було отримано відповідь П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори.

12.09.2019 р. до спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено лист- претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, які були залишені без задоволення.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 22.06.2011 р. становить - 5347,62 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Посилаючись на ст.ст.259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 5347,62 грн. за кредитним договором б/н від 22.06.2011 р.

Ухвалою від 24.04.2020 р. відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду на 02.06.2020 р.

02.06.2020 р. розгляд справи відкладено на 17.08.2020 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням представника позивача.

17.08.2020 р. розгляд справи відкладено на 19.10.2020 р. через зайнятість судді в іншому провадженні.

Представник позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. В процесі розгляду справи до суду була направлена відповідь на відзив (а.с.166-168).

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце його проведення були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. В процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без його участі (а.с.97-99).

На підставі ч.1 ст.223 та ч.1 ст.211 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача та відповідача ОСОБА_1 , суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та в установлений строк.

Ст.611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом.

За положеннями ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як визначено ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 22.06.2011 року ОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та отримала у ПАТ КБ "ПриватБанк" кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обрання сторонами саме такої форми письмового правочину, складовою якого є погоджені Заява, Умови та Тарифи, не суперечить вимогам ч. 1 та ч.2 ст. 639 ЦК України.

Кредитний договір № б/н від 22.06.2011 р. в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а тому, згідно ст.. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що в підтвердження позовних вимог позивачем надано належні та допустимі докази, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, а саме: кредитний договір підписаний особисто ОСОБА_3 (а.с.14); розрахунок заборгованості, відповідно до якого ОСОБА_3 в період часу з 15.09.2012 р. по 06.05.2015 р. здійснювала сплату за користування кредитом (а.с.7-10, 136-141); довідка про отримані ОСОБА_3 за договором картки, зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03.2016 р. (а.с.143); виписка по кредитному рахунку відповідно до якої ОСОБА_3 активно користувалась кредитним лімітом (а.с.136-141).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.110 зв.).

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 22.06.2011 р. становить заборгованість за простроченим тілом кредиту -5347,62 грн.

За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Оскільки зі смертю позичальника його зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281-1282 ЦК України.

Згідно із ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідачі не повідомляли позивача про смерть позичальника. У встановений ст.1281 ЦК України строк, банк заявив вимогу до спадкоємців боржника, шляхом направлення на адресу П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори претензії кредитора, яка надійшла 21.09.2017 р. (а.с.109зв.).

Відповідно до правил ч. 3 ст. 1268 ЦК України такими, що прийняли спадщину вважаються особи, які постійно проживали разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо вони протягом строку, встановленого ст.. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від спадщини.

Згідно довідки департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської Ради (а.с.95) за адресою: АДРЕСА_1 станом на 25.04.2017 р. були зареєстровані, зокрема, ОСОБА_3 , знята з реєстрації у зв`язку зі смертю; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є відповідачами по справі.

Зі спадкової справи, заведеної П`ятою Запорізькою нотаріальною конторою судом встановлено, що з заявою про відмову від спадщини спадкоємці не звертались (а.с.109-115).

Аналіз наведених норм діючого законодавства спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що він не прийняв спадщини, оскільки фактично не проживав разом зі спадкодавцем на час її смерті.

Разом з тим, відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Разом з тим, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 320/6489/16-ц, провадження № 61-19229св18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані ,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутністьо бставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно достатті 77 ЦПК Українин алежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимогстатті 78 ЦПК Українисуд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно достатті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК Українипередбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна.

Враховуючи недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , у межах вартості якого спадкоємець останньої несе відповідальність перед кредитором, суд погоджується з доводами відповідача ОСОБА_1 в цій частині, та приходить до висновку про необґрунтованість позову банку до спадкоємців боржника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів у порядку, визначеному ст.84 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинахдругійтатретійстатті 83 цього Кодексу та з дотриманням вимог, передбачених ч.2 цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання про витребування відомостей щодо наявності у спадкодавця нерухомого, рухомого майна, земельних ділянок заявлене не було.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 26 жовтня 2020 року.

Суддя О.В.Дмитрюк