Ухвала

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 308/7278/19-ц

провадження № 61-13795ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Киблярівської сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_1 про встановлення межі між земельними ділянками,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Киблярівської сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_1 про встановлення межі між земельними ділянками.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 25 вересня 2017 року вона отримала в спадщину житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Лінці Ужгородського району Закарпатської області, який належав померлій ОСОБА_3 .

Окрім житлового будинку, покійній матері належала земельна ділянка загальною площею 0,60 га., для обслуговування житлового будинку - 0,15 га, та для ведення особистого селянського господарства - 0,45 га, яку було передано в її приватну власність рішенням від 25 березня 1997 року № 11, двадцять другої сесії Киблярівської сільської ради, і на яку 12 червня 1998 року виготовлений державний акт серії ЗК № 012-12794.

З метою внесення земельної ділянки в базу Державного земельного кадастру та надання відповідних документів, землевпорядною організацією було виявлено порушення у конфігурації земельної ділянки площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку. Це стало перешкодою у виготовленні кадастрових номерів та оформленні спадщини.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року визнано недійсним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК № 012-12794 від 12 червня 1998 року, виданий на ім`я ОСОБА_4

ОСОБА_2 розпочала процедуру погодження меж ділянки та дізналася про те, що її сусід ОСОБА_1 отримав 08 червня 2016 року у власність земельну ділянку площею 0,1556 га, з питання підписання акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання він до неї не звертався, і тому їй не відомо, яким чином відбулося погодження меж між їхніми ділянками.

ОСОБА_2 просила суд встановити межу між земельною ділянкою, що належить їй на праві власності і призначена для будівництва та обслуговування належного їй житлового будинку, площею 0,1560 га, та земельною ділянкою площею 0,1556 га, яка належить ОСОБА_1 , без влаштування двору спільного користування між цими ділянками, згідно з планом будівельного паспорту, який був виданий 15 березня 1973 року № 67 за типовим проектом будівлі №30-2к-4.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Встановлено ширину земельної ділянки, що була передана у власність ОСОБА_4 відповідно до пункту другого рішення № 11 двадцять другої сесії Киблярівської сільської ради від 25 березня 1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 від дороги в межах 11, 8 м., без влаштування двору спільного користування між земельною ділянкою, що була передана у власність ОСОБА_4 відповідно до пункту другого двадцять другої сесії Киблярівської сільської ради від 25 березня 1998 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 та земельною

ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , кадастровий номер :13:013:0023, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , згідно плану будівельного паспорта, який був виданий 15 березня 1973 року № 67 за типовим проектом будівлі № 30-2к-4.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, постановив, що відповідачем не доведено, що спірна земельна ділянка є землею загального користування. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся доВерховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову та складність зазначеної справи, а також враховано, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Ураховуючи вищевикладене і те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людиниу справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року ухвалені у малозначній справі, вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Киблярівської сільської ради Ужгородського району, ОСОБА_1 про встановлення межі між земельними ділянками.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець