Ухвала

Іменем України

22 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 200/18825/18

провадження № 61-15195ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року в справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: припинити право власності за ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку по АДРЕСА_1 : у будівлі літ. А-1 стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна - 101); у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку по АДРЕСА_6 : у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); та за ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку по АДРЕСА_1 : у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку по АДРЕСА_6 у будівлі літ. А-1 стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); скасувати державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що Дніпровською міською радою було встановлено фактичне знищення вищевказаного нерухомого майна, внаслідок чого право власності підлягає припиненню відповідно до положень статті 349 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Майно існує поки існує об`єкт нерухомого майна, тому державна реєстрація такого права безпосередньо шкодить інтересам територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, яка є власником земельних ділянок за вказаними вище адресами, та перешкоджає повною мірою реалізувати всі визначені законом права щодо неї.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не обґрунтував і не довів порушення його прав та свобод відповідачами, заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а їх задоволення призведе до грубого порушення права власності відповідачів, яке гарантується Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та ЦК України.

16 жовтня 2020 року Дніпровська міська рада подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга Дніпровської міської ради мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, а саме: «Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо». З наведених правових висновків вбачається, що документи, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними. Отже, суди повинні були проаналізувати долучені до матеріалів справи документи, які підтверджують або спростовують факт знищення майна.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна, тощо. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірних об`єктів нерухомості, а також звернення співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із заявами про припинення права власності через знищення нерухомого майна.

Наведені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, а саме: «Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо».

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами зазначених правових висновків, оскільки за проведеним заявником аналізом документи, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними, не заслуговують на увагу, тому що такі аргументи не свідчать про застосування апеляційним судом статті 349 ЦК Украйни без врахування висновків щодо застосування вказаної правової норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Вказані доводи зводяться до незгоди заявника з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою ними доказів і не стосуються неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув справу відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання Дніпровської міської ради про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року в справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов