Провадження № 22-ц/812/1717/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 487/6462/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 серпня 2020 року суддею Притуляк І.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 26 серпня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 1986 року по 2018 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу у 1997 році вони за спільні кошти на ім`я відповідача придбали частку житлового будинку (квартира АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки АДРЕСА_2 . Крім того, подружжя придбало автомобіль «Mersedes-Benz E22OT» 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який також зареєстрований на ім`я відповідача.

Посилаючись на те, що з початку 2018 року вона позбавлена можливості користуватись спільним майном, та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила в поряду поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/10 частку житлового будинку АДРЕСА_3 , стягнути з ОСОБА_2 43 020 грн., як компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля, а також 20 000 грн. можливих судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково. Не заперечуючи факт придбання спірного майна (житлового будинку та автомобіля) під час шлюбу, відповідач наполягав на тому, що спірна частина житлового приміщення була придбана за рахунок автомобіля марки ВАЗ-2121, отриманого ним у спадщину. У судовому засіданні суду першої інстанції відповідач просив визнати за ним право на 16/100 часток житлового будинку. Крім того, ОСОБА_2 вважав неможливим розгляд справи без залучення до участі інших співвласників житлового будинку.

Ухвалою Заводського районного суду м Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 6 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_1 вжиті заходи забезпечення позову з накладенням арешту на спірне майно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на 21/200 частки житлового будинку АДРЕСА_3 за кожним. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 43020,00 грн. як компенсації вартості автомобіля марки «Mercedes-Benz» та відшкодовано 2592,45 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт належності частки житлового будинку АДРЕСА_3 та автомобіля марки «Mercedes-Benz» до спільної власності подружжя є доведеним, а обставин, які могли би стали підставою для відступу від рівності часток подружжя, не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати в частині визначення часток сторін у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким за ОСОБА_1 визнати право на 5/100 часток домоволодіння, а за ним, ОСОБА_2 , на 16/100 часток. Відповідач зазначав, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки питання про поділ майна ОСОБА_1 не порушувала. Крім того, суд не визначив об`єкт поділу, тобто склад, так званого, домоволодіння; не залучив до участі у справі інших співвласників садиби; фактично не дав оцінку показанням свідків та визнанню позивачкою факту придбання житлового приміщення за рахунок спадкового майна автомобіля ВАЗ-2121. Також не дав оцінку стану його здоров`я, що також є підставою для збільшення його частки у спільній власності подружжя.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 не скористалась.

Справа розглянута апеляційним судом за участю представника позивачки адвоката Зозолі О.М., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Гладун Т.О.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Згідно зі статтею 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

За правилами частини 1 статті 70 СК частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Водночас статтею 57 СК визначено і виключний перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

До такого виду, поряд з іншим, належить майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але в порядку спадкування.

Відповідно до частини 7 статті 57 СК якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує поки не спростована.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

При цьому презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя покладає тягар доказування статусу особистого майна на особу, яка на ці обставини посилається.

Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 9 травня 1986 року (а.с.7).

Шлюб розірвано 3 травня 2018 року (а.с12).

4 липня 1997 року на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №3-1163 придбано 21/100 частки домоволодіння АДРЕСА_3 (а.с.92).

2 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб автомобіль марки «Mersedes-Benz», модель Е220Т, 1993 року випуску (а.с.58,68).

Ринкова вартість транспортного засобу «Mersedes-Benz», модель Е220Т, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1993 року випуску, Належного ОСОБА_2 , станом на 4 вересня 2019 року становить 86 040,00 грн. (звіт №13265 про експертну оцінку колісного транспортного засобу від 4 вересня 2019 року, а.с.121-123).

Визначивши, що нерухоме майно частка домоволодіння придбана подружжям у період шлюбу та не встановивши достовірних та достатніх доказів належності спірного майна до особистої власності у сенсі статті 57 СК, суд першої інстанції дійшов висновків про належність нерухомості до спільного майна подружжя та про рівність часток сторін.

Такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна в натурі розумінні статті 71 СК, але не суперечить нормам сімейного законодавства та є самостійним способом захисту майнових прав подружжя.

У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Отже, висновки суду щодо визначення статусу частки садиби спільною власністю подружжя та визнання за кожним з колишнього подружжя права на Ѕ частку придбаної нерухомості. Відповідають обставинам справи та вимогам сімейного законодавства.

Висновки суду щодо підстав стягнення з ОСОБА_2 Ѕ частки вартості автомобіля марки «Mersedes-Benz» - 43020 грн. сторони не оскаржують.

Діючи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не дає оцінку рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про доведеність ним факту придбання частки житлового будинку за рахунок спадкового майна, а саме шляхом обміну автомобіля марки ВАЗ-2121, який належав відповідачу в порядку спадкування після смерті батька.

Правовстановлюючого документу щодо права власності в порядку спадкування на автомобіль ВАЗ-2121 ОСОБА_2 не мав.

Відомості про реєстрацію цього автомобіля за ОСОБА_2 у період з квітня 1996 року по січень 2001 року (а.с.91) суперечать його твердженням про передачу цього майна в рахунок вартості придбаної частки житлового будинку АДРЕСА_3 у липні 1997 року.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 не заперечує право позивачки на 5/100 домоволодіння (садиби) № НОМЕР_2 , що спростовує його твердження про те, що ця нерухомість придбана лише за рахунок його особистого майна та є тільки його особистою власністю.

Доказів того, які дійсні грошові внески у нерухомість були спільною власністю подружжя (з урахуванням здійснених з 1997 року добудов) відповідач ОСОБА_2 суду не надав.

Показання свідків про те, що відповідач отримав у спадок автомобіль марки ВАЗ-2121 та обміняв його на частку спірної нерухомості, не можуть бути достатньою підставою для розрахунку розміру особистих коштів відповідача та спільних коштів подружжя, а тому бути достовірними та достатніми доказами для визнання за апелянтом права власності саме на 16/100 часток домоволодіння АДРЕСА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 , хоча і не оспорювала сам факт передачі автомобіля в рахунок плати за придбану нерухомість, але, вважаючи автомобіль власністю їх сім`ї, але заперечувала врахування його вартості як особистої приватної власності відповідача.

Доказів, які би спростовували твердження ОСОБА_1 , справи не містить.

Не можна вважати переконливими і посилання апелянта на те, що суд вийшов за межі позову ОСОБА_1 , а саме розглянув вимоги про визначення частки у нерухомому майні, тоді як позивачка порушила питання про поділ спільного майна.

Але як у позовній, так і в уточнювальній заявах (а.с.5, 119) ОСОБА_1 просила визначити частки подружжя у спільній власності, що і зробив суд першої інстанції за наслідками розгляду справи.

Визначення часток подружжя у спільному майні без реального поділу (виділу) часток кожного та в межах загального розміру часток колишнього подружжя у домоволодінні (21/100), не впливає на права інших співвласників, а тому їх залучення до участі у справі не є обов`язковим.

Вирішення спору у такий спосіб (визначення часток кожного) не перешкоджає сторонам у передбаченому законом порядку звертатись до суду про реальний поділ нерухомості з виділенням кожній стороні визначених приміщень будинку, господарських будівель та споруд.

Не може бути підставою для скасування (зміни) судового рішення і посилання апелянта на стан свого здоров`я, оскільки вимог про збільшення своєї частки з цих підстав ОСОБА_2 не заявляв, а заперечення щодо вимог позивачки обгрунтовував внесенням в рахунок оплати особистого майна.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 29 жовтня 2020 року