Справа № 555/571/20
Номер провадження 2/555/206/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м.Березне

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Собчука А.Ю.,

при секретарі судового засідання Лисенко О.Л.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Сухана В.Г.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача, адвоката Приходько Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Березне цивільну справу за позовною заявою Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське в особі Дзюбука Нестора Федоровича до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов"язання звільнити житлове приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник позивача Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов"язання звільнити житлове приміщення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що релігійній громаді Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Позивач не в змозі здійснювати свої речові права щодо зазначеного житлового будинку, власником якого є, оскільки там зареєстровані і проживають відповідачі по справі. При цьому будь-яких правових підстав для проживання вони не мають, а добровільно звільнити жиле приміщення відмовляються.

Просить суд усунути перешкоди в здійсненні права власності Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачів звільнити (виселитися) із вказаного будинку, судові витрати покласти на відповідачів.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідачі вказували про те, що право користування у ОСОБА_3 та членів його сім`ї на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , виникло на законних підставах з часу призначення відповідача ОСОБА_3 у 1995 році настоятелем Свято Михайлівського храму с. Поліське Березнівського району Рівненської області.

При цьому вважають неправомірним прийняття 27 березня 2019 року головою Рівненської обласної державної адміністрації розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, яким було змінено підлеглість, її назву та керівника через підроблення протоколу парафіяльних зборів, заяви про реєстрацію статуту у новій редакції, статуту у новій редакції та копії чинного статуту. Позаяк, на їх думку, відбулася протиправна зміна конфесійної приналежності, тому і спроби виселення відповідачів вважають незаконними. Крім того, посилаються на відсутність у них іншого житла.

Релігійна громада, пред`являючи позов та підтримуючи його в подальшому, вказувала про необхідність звільнення спірного житлового будинку з метою вселення туди нового настоятеля Релігійної громади, який потребує житла в парафії.

Позивач та представник позивача, адвокат Сухан В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими та доведеними, просили суд їх задоволити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві та матеріалах справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Приходько Р.П. заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що позов є необґрунтованим, безпідставним та не може бути задоволений. В судовому засіданні вказувала, що до позовної заяви не додано жодного належного доказу, що підтверджує фактів викладених в позовній заяві. При цьому покликалася на відповідність рішення суду пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод та рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K. щодо права займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Вважає, що право її клієнта користування спірним будинком виникло на законних підставах, оскільки він є настоятелем Релігійної громади Свято Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви с.Поліське, Березнівського району, він з сім`єю правомірно проживає у вказаному будинку. Вважає, що житловий будинок за своїм статусом не належить громадянинові на праві приватної власності, а є власністю релігійної організації Релігійної громади Свято Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви с.Поліське.

Відповідач ОСОБА_2 просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, додатково пояснила, що у вказаному будинку крім відповідачів, зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судові засідання не з`явилися, про час і місце судових засідань повідомлялися належним чином, про що свідчать наявні в справі судові повідомлення, причину неявки, суду не повідомили.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Березнівського районного суду від 15.04.2020р. провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін в судове засідання на 18.05.2020 року.

До суду 12.05.2020 року надійшов відзив від відповідача ОСОБА_3 , в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що 24 липня 1995 року згідно указу Єпископа Рівненського і Острозького він призначений настоятелем Свято Михайлівської храму с.Поліське, Березнівського району та з указаного часу він із сім`єю правомірно проживає у спірному будинку, який належить громаді та призначений для проживання священника. Іншого нерухомого майна для проживання у користуванні або у власності у відповідачів немає. Протягом усього часу проживання спірний житловий будинок зберігався ним у належному та придатному стані. Після внесення Верховною Радою України змін до законодавства у сфері свободи совісті та про релігійні організації, на підставі підробленого невстановленими особами протоколу Парафіяльних зборів Релігійної громади села, Статуту та інших документів у березні 2019 року змінено підлеглість релігійної громади, її назву та керівника. За таких обставин громада була змушена звертатися за захистом до правоохоронних органів, а також до суду з приводу скасування рішень державного реєстратора, якими внесено зміни до установчих документів Релігійної громади, а тому позивач не є належним власником спірного житлового будинку, яке він отримав від Релігійної громади УПЦ у службове користування. А осіб, які пропрацювали в організації не менш як десять років, що надала їм службове приміщення, без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено.

Відповідь на відзив позивач та представник позивача не подали.

До суду 15.05.2020 року надійшло письмове клопотання відповідача ОСОБА_3 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача Службу у справах дітей Березнівської районної державної адміністрації.

До суду 13.10.2020 року надійшло письмове клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Службу у справах дітей Березнівської районної державної адміністрації.

Ухвалою суду від 22.10.2020р. у задоволенні клопотання відповідачів про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та Службу у справах дітей Березнівської районної державної адміністрації було відмовлено.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін встановив, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з проживанням відповідачів ОСОБА_3 , настоятеля Свято Михайлівського храму с. Поліське та членів його сім`ї дружини ОСОБА_4 , дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в житловому будинку по АДРЕСА_1 , які за вказаною адресою і зареєстровані, що підтверджується довідкою Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області №7 від 19 лютого 2019 року.

Відповідачі користуються спірним житлом, зберігають свої речі та фактично в ньому проживають, відмовляючись його звільнити, що підтверджується поясненнями сторін у судовому засіданні.

З наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 листопада 2019 року житловий будинок, площею 101,6 м2 належить Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, форма власності приватна.

Підставами внесення державним реєстратором Вітковець Т.В. вказаного вище запису в Державний реєстр відомостей про власника спірного житлового будинку слугувала заява уповноваженої особи ОСОБА_1 , свідоцтво про право власності, оригінал документа свідоцтва про право власності втрачено.

Обставини втрати оригіналу свідоцтва про право власності на спірне жило відповідачі заперечують та з наданого представником відповідача, адвокатом Приходько Р.П., оригіналу свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області від 27 липня 2011 року, вбачається, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , належить Релігійній громаді Свято Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви, форма власності зазначена приватна.

24 липня 1995 року згідно указу Єпископа Рівненського і Острозького настоятелем Свято Михайлівського храму с. Поліське Березнівського району Рівненської області призначено ОСОБА_3 , який з того часу проживає у наданому йому релігійною громадою, спірного житлового будинку.

Отже, спірні правовідносини між сторонами виникли щодо житлового будинку, який належить релігійній громаді села Поліське, Березнівського району Рівненської області, при цьому право власності за Релігійною громадою Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, відповідачами не визнається через порушення, на їх думку, порядку зміни підлеглості релігійної громади, її назви та керівника.

Норми права, які застосував суд.

Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Відповідно до статті 18 ЖК УРСР, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Положеннями ст. 72 ЖК України, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

У відповідності до положень ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Мотиви суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Залишаючи вимоги Релігійної громади без задоволення, суд виходить із того, що спірні відносини регулюються житловим законодавством України, яке забороняє виселення відповідачів з тих міркувань, що власник житла, куди вони вселилися за його згодою, пред`явив до них позов про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном, покликаючись на норми Цивільного кодексу України.

Щодо підстав для виселення відповідачів відповідно до положень Житлового кодексу УРСР, які застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами, то позивачем наведено не було, матеріали справи їх не містять, та наявності іншого постійного житла для їхнього проживання не було зазначено. Тому суд дійшов до переконання, що позов не ґрунтується на законі та обставинах справи, а відтак суперечить змісту права, про захист якого заявлено Релігійною громадою.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, починаючи з липня 1995 року, у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 101,6 м2, житловою 75 мешкає ОСОБА_3 , настоятель Свято Михайлівського храму с. Поліське та члени його сім`ї дружина ОСОБА_4 , діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та онуки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Вселення в житлове приміщення відбулося з дозволу його власника - Релігійної громади Свято Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви

Факт проживання та реєстрації відповідачів підтверджено і довідкою № 7 від 19.02.2019, та № 482 від 24.01.2020р., виданою Поліською сільською радою Березнівського району Рівненської області.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 187550973, дата і час формування: 05.11.2019 вбачається, що на час виникнення житлового спору власником даного житлового будинку є Релігійна громада Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське. Підставою виникнення права власності вказано свідоцтво про право власності, копія, серія та номер: рішення №33 від 30.06.2011р., виданий 27.07.2011; видавник: Виконавчий комітет Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області. Оригінал свідоцтва про право власності втрачений (а.с. 14). Тобто власник спірного житлового будинку змінився.

Однак, з дослідженого в судовому засіданні оригіналу свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області від 27 липня 2011 року, вбачається, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , належить Релігійній громаді Свято Михайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви, форма власності зазначена приватна.

Між тим, згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення кого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Суд з`ясувавши обставини справи, встановив, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач.

Приходячи до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог суд бере до уваги правову позицію, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16.

Так, відповідно до частин першої, другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживають і зареєстровані понад 25 років, вони іншого житла не мають, що позивачем і не заперечується, їх виселення з цього будинку суперечить принципу пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Тому в контексті спірних правовідносин заявлені Релігійною громадою матеріально-правові вимоги не є законним заходом захисту речових прав нового власника.

Спірні права і обов`язки сторін повністю регулюються національним законодавством, про що зроблено Верховним Судом відповідні правові висновки, які ґрунтуються на практиці Європейського суду з прав людини.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Рівненського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 21.07.2020р., у справі № 562/2088/19

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, що у вказаному будинку крім відповідачів, зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до яких Релігійною громадою Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське вимог заявлено не було.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Інших фактичних даних, які мають значення для справи, немає.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв"язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в позові слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги вважаються безпідставними, такими що не підлягають до задоволення.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258,259,263,264,265,268,272,273,352,354,355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське в особі Дзюбука Нестора Федоровича до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов"язання звільнити житлове приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Березнівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 27.10.2020 р., о 14:00 год.

Суддя А.Ю. Собчук