Постанова

Іменем України

29 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 727/827/18

провадження № 61-2358св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,Стрільчук В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вищий державний навчальний заклад України «Буковинський державний медичний університет», Міністерство охорони здоров`я України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року у складі судді Літвінової О. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Кулянда М. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого державного навчального закладу України «Буковинський державний медичний університет» (далі - ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет»), Міністерство охорони здоров`я України про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що він з вересня 2008 року обіймав посаду заступника начальнику відділу кадрів у Буковинському державному медичному університеті.

Наказом ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» від 15 грудня 2017 року №421-к його було звільнено з роботи з 31 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату.

Позивач вказував, що його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства України, оскільки не було виробничої необхідності для реального скорочення штату, не було запропоновано всі інші посади, які були вакантні на день його звільнення. Відповідачем не було враховано те, що ним виконуються обов`язки присяжного строком до 28 жовтня 2019 року.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним звільнення з посади заступника начальника відділу кадрів ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» з 31 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням штату, поновити його на зазначений посаді, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розірі 132 794,07 грн, моральну шкоду в сумі 36 820,00 грн (двадцять мінімальних прожиткових мінімумів), судові витрати у вигляді правничої допомоги в розмірі 8 369,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» при звільненні позивача дотримані усі вимоги трудового законодавства щодо звільнення особи у зв`язку із скороченням штату працівників, а саме статті 40, 43, 49-2 КЗпП України. Судом враховано, що у відповідача були відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації позивача та на які його можливо було б перевести за його згодою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року залишене без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим фактичним обставинами та узгоджується з усталеною практикою у таких правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, залишено поза увагою те, що відповідачем ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» при звільненні позивача не було додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві.

Заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що відповідачем ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» не було враховано, що ним виконуються обов`язки присяжного цього ж суду строком до 28 жовтня 2019 року.

Також заявник у касаційній скарзі наводить аргументи порушення судом першої інстанції правил підсудності під час розгляду справи, враховуючи те, що позивач на час розгляду справи був присяжним Шевченківського районного суду м. Чернівці.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У травні 2019 року від Міністерства охорони здоров`я України засобом поштового зв`язку на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

У травні 2019 року від ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» засобом поштового зв`язку на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до наказу від 05 грудня 2000 року №181-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу в Буковинську державну медичну академію на посаду інспектора відділу кадрів.

У 2005 році Буковинська державна академія реорганізована в Буковинський державний медичний університет.

Наказом від 26 серпня 2008 року № 120-к позивача було переведено на посаду заступника начальника відділу кадрів Буковинський державний медичний університет.

19 жовтня 2017 року наказом ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» № 349-к виведено посаду заступника начальника відділу кадрів - 1,0 ставка; введено посаду провідного фахівця відділу кадрів - 1,0 ставка.

Наказом від 15 грудня 2018 року № 421-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 31 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 258, 265, 381 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди обґрунтовано виходили з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, тобто позивача завчасно за два місяці попереджено про звільнення, яке узгоджено з профспілковим комітетом ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» та проведено з підстав, які зазначені у поданні, тобто у зв`язку із скороченням штату, що підтверджено наказом ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» від 19 жовтня 2017 року №349-к «Про зміни до штатного розпису університету», наказом ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» від 20 жовтня 2017 року №350-к «Про попередження про заплановані зміни у штатному розписі» та додатком до цього наказу, повідомленням Первинної профспілкової організації від 14 грудня 2017 року № 15.

Також судами встановлено, що підставою для скорочення штату була недоцільність утримання посади заступника начальника відділу кадрів (на 4-ох фахівців два керівники), відсутність відповідного напрямку роботи заступника начальника відділу кадрів, значне збільшення обсягу щоденної, обліково-технічної роботи для фахівців відділу, що підтверджено клопотанням начальнику відділу кадрів ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» Постнікової Л. В. від 03 серпня 2017 року та обґрунтуванням перепрофілювання посади заступника начальника відділу кадрів на провідного фахівця від 22 вересня 2017 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою недодержання відповідачем при його звільненні вимог статті 49-2 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням його про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що позивачеві були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, які відповідають його кваліфікації та освіті.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не з`ясовано належним чином чи дійсно на підприємстві була необхідність проведення скорочення посади заступника начальника відділу кадрів не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, оскільки судами першої та апеляційної інстанції таким доводам вже надана оцінка, та обґрунтовано зауважено, що визначення чисельності та штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що відповідач ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» самостійно, без затвердження в міністерстві охорони здоров`я України, вирішив питання про затвердження нового штатного розпису на 2018 рік та скорочення посади заступника начальника відділу кадрів висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, оскільки ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» має право самостійно вирішувати в яких саме посадах має потребу підприємство та вводити в штатний розклад саме ці посади.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального і без порушення норм процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Апеляційний суд, перевірив належним чином обставини справи, враховуючи підстави звільнення позивача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем ВДНЗ «Буковинський державний медичний університет» дотримано норми трудового законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленими у справі судовими рішеннями. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. А. Стрільчук