Справа № 309/191/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хустської міської ради на рішення Хустського районного суду від 16 липня 2019 року (головуючий суддя Савицький С.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Хустської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хустської міської ради, у якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Хустського ДПТІ.

Даний будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,2500 га, яка виділена позивачеві для будівництва житлового будинку та господарських будівель рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №149 від 12.03.2003.

Вказує, що позивач звертався до Геодезичного комунального підприємства «РУМБ», однак виготовлення технічної документації припинилося на останній стадії. Позивач мав отримати державний акт, оскільки реєстраційна картка земельної ділянки вже була виготовлена, державний акт про право власності на земельну ділянку, серії ЗК №059838 був роздрукований, але не підписаний та не зареєстрований.

Після цього, вищевказане геодезичне підприємство було ліквідовано. Вважає, що наразі узаконити земельну ділянку він не може, так як місце, де розташована земельна ділянка не входить до генерального плану забудови населеного пункту, а без правовстановлюючих документів на ділянку він не може належним чином її зареєструвати.

Оскільки земельна ділянка була надана позивачу у встановленому законом порядку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, права інших осіб не порушені, тому ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку.

Рішенням Хустського районного суду від 16.07.2019 позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

На це рішення подала апеляційну скаргу Хустська міська рада. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №149 від 12.03.2003 було виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,9503 га, а не 0,25 га., і позивач не довів, що не може оформити право власності у позасудовий спосіб.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач надіслав на адресу апеляційного суду заяву, у якій просив відкласти розгляд справи, оскільки перебуває за межами області, проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не надав. Зважаючи на те, що апеляційному суду позиція сторін відома - викладена у позовній заяві та у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для вирішення спору, а тому, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що домоволодіння у АДРЕСА_1 , в цілому зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Хустського державного підприємства технічної інвентаризації (а.с.10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповід6о до ст 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки без зміни її цільового призначення та розмірів.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального права.

Так, рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради №149 від 12.03.2003, яке затверджено рішенням сесії Хустської міської ради №187 від 12.05.2003, на підставі, зокрема, п. 3 ст 116 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття такого рішення) було передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, і для ведення особистого селянського господарства площею 0,9503 га, яка розташована у АДРЕСА_1 (а.с.11,12).

Як зазначено у висновку Хустського міського відділу земельних ресурсів від 30.06.2004 № 26, відділ не заперечує проти передачі ОСОБА_1 земельної ділянку у АДРЕСА_1 площею 0,9503 га, з них - 0,25 га - для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), та 0,7003 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.14).

В матеріалах справи також міститься частина технічної документації, розробленої ГКП «Румб» у 2004 році, щодо земельної ділянки 0,25 га - для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки). Земельна ділянка була сформована, зареєстрована та було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК №059838 (а.с.15-19). Як стверджує позивач, виготовлення технічної документації припинилося на останній стадії. Після цього, вищевказане геодезичне підприємство було ліквідовано.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок передбачено статтею 118 ЗК України, який з 2003 року - з часу прийняття рішення про передачу позивачу у власність земельної ділянки - кілька разів змінювався.

Даних про те, що позивач діяв відповідно до положень Земельного кодексу України та, зокрема, подавав до Хустської міської ради погоджений проект відведення земельної ділянки (як було передбачено ч. 9 ст 118 ЗК України в редакції Закону України від 18.03.2004 р. N 1626-IV, яка діяла на час виготовлення документів ГКП «Румб»), або погоджений проект землеустрою (як передбачено в діючій редакції ч. 9 ст 118 ЗК України) позивачем надано не було.

Отже, надання земельної ділянки або відмова у її наданні здійснюється виключно визначеними у Земельному кодексі України органами. Рішення, дію або бездіяльність цих органів щодо надання земельних ділянок може бути оскаржено до суду.

Попри установлений законом порядок, позивач таким порядком не скористався, а натомість звернувся із позовом про визнання права власності на спірну земельну ділянку.

За правилами статті 392 ЦК України, на яку посилався позивач, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Оскільки ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, тому обраний позивачем і застосований судом спосіб захисту порушеного права у порядку ч. 1 ст. 392 ЦК України не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Суд не може підміняти інший орган державної влади або орган місцевого самоврядування і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Посилання позивача та позиція суду першої інстанції щодо необхідності застосування ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України є помилковою, оскільки в даному випадку позивачу було передано земельну ділянку в АДРЕСА_1 в порядку приватизації на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні апеляційної скарги Хустською міською радою було сплачено судовий збір в сумі 1152,60 грн. (а.с. 56). Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, то з нього на користь апелянта слід стягнути понесені судові витрати.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376 ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Хустської міської ради - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 16 липня 2019 року - скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Хустської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуюча:

Судді: