Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 597/1065/17-ц

провадження № 61-43105св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубіцький Анатолій Валентинович, на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 28 березня 2018 року в складі судді Торської І. В. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року в складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 25 листопада 2011 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 квітня 2015 року.

Під час шлюбу, а саме у серпні 2012 року, за спільні кошти подружжя придбаний автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 23 000,00 дол. США, який зареєстрований на відповідача.

10 липня 2013 року на підставі договору дарування відповідач набув право власності на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 .

На вказаній земельній ділянці подружжям збудований фундамент під житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. На проведення будівельних робіт з будівництва фундаменту та придбання лісоматеріалів для покрівлі нею особисто витрачено близько 10 000,00 дол. США.

Враховуючи те, що відповідач без її згоди відчужив спірний автомобіль своєму батьку, а також те, що будівельні матеріали, які використані для будівництва фундаменту, знаходяться на належній відповідачу земельній ділянці, вважала, що вона має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного майна.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила:

визнати автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та будівельні матеріали, використані для будівництва фундаменту житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя;

у порядку поділу майна подружжя стягнути із ОСОБА_2 на її користь 145 000,00 грн в якості грошової компенсації 1/2 частки вказаного автомобіля та грошову компенсацію 1/2 частки будівельних матеріалів, використаних для будівництва фундаменту житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами;

припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та будівельні матеріали, які використані для будівництва фундаменту житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами.

У судовому засіданні 20 лютого 2018 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, зокрема стягнення компенсації частки автомобіля у розмірі 187 434,00 грн та будівельних матеріалів - 52 986,69 грн, що становить 65 % від їх загальної вартості.

Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 20 лютого 2018 року відмовлено в прийнятті заяви представника позивача про збільшення позовних вимог з тих підстав, що вказана заява змінює предмет і підставу позову та суперечить вимогам частини третьої статті 49 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що становить 144 180,00 грн.

Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинено.

Визнано будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаража, вигрібної ями на АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів використаних для будівництва фундаментів житлового будинку, гаража, вигрібної ями на АДРЕСА_1 , вартість яких становить 33 963,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль, яким відповідач розпорядився на власний розсуд без згоди позивача як іншого з подружжя, придбаний під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивач має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаража, вигрібної ями на АДРЕСА_1 придбані під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу між подружжям у рівних частках.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано будівельні матеріали, використані для будівництва фундаментів житлового будинку, гаража, які знаходяться на АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані у спорудженні фундаментів житлового будинку та гаража, що знаходяться на АДРЕСА_1 , в сумі 27 273,63 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, придбаний за спільні кошти подружжя, а придбання майна під час шлюбу не дає підстав для віднесення такого майна до спільного майна подружжя, а тому спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу.

Стягуючи із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані у спорудженні фундаментів житлового будинку та гаража, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, здійснюючи поділ будівельних матеріалів, не захистив право позивача у визначений нею спосіб захисту та не врахував, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності у вигляді компенсації її вартості за позовом співвласника (у тому числі одного з подружжя) здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, і співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Положення ж статті 365 ЦК України щодо згоди іншого співвласника на виділ цієї частки та необхідності попереднього внесення іншим співвласником відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не застосовуються.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив представнику позивача у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та не розглянув її.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги з урахуванням її заяви про збільшення позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, порушивши вимоги процесуального законодавства, відмовив у прийнятті її заяви про збільшення позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний суд, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо відмови у прийнятті її заяви про збільшення позовних вимог, безпідставно і необґрунтовано виключив з обсягу спільного майна подружжя, що підлягало поділу, спірний автомобіль та будівельні матеріали, які використані для будівництва господарських будівель і споруд.

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що будівництво літньої кухні розпочато після розірвання шлюбу, не врахували, що станом на 17 березня 2015 року побудований фундамент житлового будинку та гаража, а також фактично закінчено будівництво літньої кухні, яка у подальшому прийнята в експлуатацію як житловий будинок.

Отже, суди не надали належної правової оцінки доказам, які свідчать про те, що будівництво фундаменту літньої кухні та вигрібної ями відбулось під час шлюбу сторін, а тому дійшли помилкового висновку про те, що будівельні матеріали, які використані для будівництва літньої кухні та вигрібної ями, не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірний автомобіль не є спільним майном подружжя, не врахував, що тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності, покладається на того із подружжя, який її спростовує, а відповідач, заперечуючи факт права спільної сумісної власності на автомобіль, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження цих заперечень.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Грушицького А. І.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 10 вересня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 квітня 2015 року.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторін, а саме 14 серпня 2012 року, на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який 22 січня 2015 року перереєстрований на ОСОБА_5 (батько відповідача) згідно з довідкою-рахунком серії ВІА 994986.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6009468, відповідачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 10 липня 2013 року належить земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

23 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав будівельний паспорт № 470 на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком від 22 грудня 2015 року про будівельну готовність незавершеного будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 , будівельна готовність незавершеного будівництва житлового будинку становить 9 %, фундаментів - 95 %.

Відповідно до декларації ТП 088 Управління ДАБІ у Тернопільській області від 11 жовтня 2016 року про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво, яке було розпочато згідно з повідомленням від 09 липня 2015 року про початок будівельних робіт, завершено.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 17243314, 28 жовтня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 69,3 кв. м, житлова площа 15,3 кв. м (літня кухня), що розташований на АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, наданого судовим експертом Юзвенко Р. В. Спільного підприємства «Західно-Український експертно-консультативний центр», від 29 грудня 2017 року № 972 вартість фундаментів будівель та споруд на АДРЕСА_1 складає 81 517,99 грн, а саме: житлового будинку - 39 930,15 грн, гаража - 14 617,11 грн, літньої кухні - 13 591,22 грн, вигрібної ями - 13 379,51 грн.

Також апеляційним судом встановлено, що сторони за час перебування у шлюбі, а саме у 2014 році, здійснювали будівництво фундаментів житлового будинку та гаража на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , яке станом на день розгляду справи незавершене. Будівництво господарської будівлі - літньої кухні розпочато та завершено після розірвання шлюбу сторін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ спірного автомобіля

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

У справі, що переглядається, установлено, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу сторін.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на те, що позивач не довела, що спірний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, не врахував, що статтею 60 СК України презумується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і є її процесуальним обов`язком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірний автомобіль, який сторони набули в період шлюбу.

Установивши, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Цей висновок суду першої інстанції у повній мірі узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ будівельних матеріалів

Згідно зі статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу будівельних матеріалів, використаних для будівництва фундаментів житлового будинку та гаража, які знаходяться на належній відповідачу земельній ділянці та не можуть бути виділені в натурі, враховуючи їх незначну вартість, відсутність правових підстав для відступлення від засад рівності часток сторін, апеляційний суд дійшов правильного висновку про виділення частки зі спільного майна подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини його вартості.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що будівельні матеріали, які використані для будівництва фундаментів літньої кухні та вигрібної ями, що знаходяться на належній відповідачу земельній ділянці, не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки їх будівництво розпочато після розірвання шлюбу сторін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не надав належної правової оцінки доказам, які свідчать про те, що будівництво фундаменту літньої кухні та вигрібної ями відбулось під час шлюбу сторін,зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання автомобіля марки «Mitsubishi Lancer,» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним майном подружжя та його поділ відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення районного суду. В іншій частині судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубіцький Анатолій Валентинович, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним майном подружжя, його поділ та стягнення компенсації скасувати, рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 28 березня 2018 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк