ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 643/12999/16-ц

провадження № 61-7426св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Короткого І. П., та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, прийняту колегією ускладі суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 16 вересня 2008 року № PML-703/285/2008 у розмірі 2 138 640,66 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 вересня 2008 року № PML-703/285/2008 - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві приватної власності, шляхом визнання за позивачем права продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві з наданням усіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлювальних документів на нерухомість; здійснення будь-яких платежів за продавця; отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, Бюро технічної інвентаризації, нотаріату тощо) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження. З метою збереження передати предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації, надавши позивачу право обладнання предмета іпотеки новими охоронними засобами, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення із спеціалізованими підприємствами договорів щодо охорони майна.

Позов мотивований тим, що 16 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № PML-703/285/2008, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 85 680,00 дол. США, який зобов`язалась повернути у строк до 16 вересня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та розмірах визначених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим кредитним договором 16 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № PML-703/285/2008. За умовами цього договору ОСОБА_2 передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну їй трикімнатну квартир АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля та договору про відступлення прав вимоги, укладених між банком і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29 червня 2010 року та 7 липня 2010 року відповідно, право вимоги за укладеними 16 вересня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 кредитним договором та договором іпотеки перейшло до позивача.

Позивач зазначав, що, оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала кредитних зобов`язань за договором від 16 вересня 2008 року № PML-703/285/2008, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зверталось до суду із відповідним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року у справі № 643/8468/14-ц стягнено з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість в розмірі 2 138 640,66 грн, з яких: 972 216,62 грн - борг за кредитом; 97 103,71 грн - заборгованість зі сплати процентів за кредитом, 1 069 320,33 грн - пеня за прострочення виконання кредитних зобов`язань.

Із провадження у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стало відомо, що нерухоме майно, передане в іпотеку на підставі договору іпотеки від 16 вересня 2008 року № PML-703/285/2008 відчужене арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

Крім того, з отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційної довідки позивачу стало відомо, що право власності на предмет іпотеки зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини, а також указуючи на те, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 2 липня 2012 року скасовано постанову господарського суду Харківської області від 24 червня 2011 року у справі № 5023/4342/11, якою фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом та на підставі якої з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , а отже іпотека є дійсною з моменту внесення первинного запису про неї в Державний реєстр іпотек, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 січня 2019 року про виправлення арифметичної помилки, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 в розмірі 2 138 640,66 грн, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі предмета іпотеки за іпотечним договором від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 - квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, з наданням усіх повноважень продавця (у тому числі отримання дублікатів правовстановлювальних документів на нерухомість; здійснення будь-яких платежів за продавця; отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, Бюро технічної інвентаризації, нотаріату тощо) за ціною, не нижче 591 880,00 грн.

Передано предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим має заборгованість у розмірі 2 138 640,66 грн, а тому позивач, до якого перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, має право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, та дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року і постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Зокрема, у касаційній скарзі ОСОБА_1 указує на те, що спірну квартиру вона придбала у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2012 року, який, в свою чергу, придбав її в особи, яка стала переможцем аукціону від 12 грудня 2011 року, проведеного під час здійснення ліквідаційної процедури боржника - фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

На думку заявника, суди не врахували тієї обставини, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, на момент набуття права власності спірне нерухоме майно не було предметом іпотеки, в будь-якій забороні чи обтяженні не перебувало, а тому на нього не може бути звернено стягнення через порушення кредитних зобов`язань боржника.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 5 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього суду від 22 серпня 2019 року зупинено виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № PML-703/285/2008, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 85 680 дол. США, який зобов`язалась повернути у строк до 16 вересня 2016 року зі спатою процентів за користування кредитом у порядку та розмірах, визначених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 16 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № PML-703/285/2008. За умовами цього договору ОСОБА_2 передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля та договору про відступлення прав вимоги, укладених між банком і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29 червня 2010 року та 7 липня 2010 року відповідно, право вимоги за укладеними 16 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 кредитним договором та договором іпотеки перейшло до позивача.

ОСОБА_2 кредитні зобов`язання за договором від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 2 138 640,66 грн, з яких: 972 216,62 грн - борг за кредитом; 97 103,71 грн - заборгованість зі сплати процентів за кредитом, 1 069 320,33 грн - пеня за прострочення виконання кредитних зобов`язань.

Вказана заборгованість стягнена з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року у справі № 643/8468/14-ц.

Передана в іпотеку на підставі договору від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 реалізована під час здійснення ліквідаційної процедури, відкритої внаслідок визнання фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 банкрутом.

На час звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду право власності на зазначену квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими ( частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві з наданням усіх повноважень продавця за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно із статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим має заборгованість в розмірі 2 138 640,66 грн, а отже позивач, до якого перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, має право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» відповідач набула статусу іпотекодавця у зв`язку з переходом до неї права власності на предмет іпотеки.

Іпотека за договором від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 є дійсною з моменту внесення первинного запису про неї в Державний реєстр іпотек, оскільки постанова Господарського суду Харківської області від 24 червня 2011 року у справі № 5023/4342/11, якою фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 визнано банкрутом та на підставі якої з Державного реєстру іпотек було виключено запис про обтяження переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , скасована постановою Харківського апеляційного господарського суду від 2 липня 2012 року.

Проте таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли всупереч нормам процесуального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої-третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим .Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди вважали обґрунтованим захист порушених прав кредитора стосовно виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов`язань щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Проте, вирішуючи праву, суди не звернули уваги на те, що продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Суди не дослідили змісту іпотечного договору та не встановили, чи передбачили сторони договору можливість вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Також суди не надали оцінки тій обставині, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 рокуу справі № 643/8468/14-ц, на яке ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалось, обґрунтовуючи позов, одночасно із стягненням з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008 в розмірі 2 138 640,66 грн, було вирішено питання про задоволення вимоги іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки на підставі іпотечного договору від 16 вересня 2008 року № PML?703/285/2008.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вказаним положенням закону формально розглянули справу на користь позивача, належним чином не встановили усіх необхідних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечили повного та всебічного її розгляду, що призвело до передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не досліджені належним чином зібрані докази, не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судам належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Для правильного застосування норм матеріального права, що регулюють порядок звернення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання, судам належить врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Щодо поновлення виконання судових рішень

Оскільки заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року, залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, скасоване із переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, визначених статтею 436 ЦПК України правових підстав поновлення його виконання немає.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 7 грудня 2016 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов