Справа № 447/2204/17 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М. Провадження № 22-ц/811/1315/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Карбовніка І.М. від 06 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06 березня 2019 року в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" про захист прав споживача фінансових послуг відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ПАТ КБ «Приват Банк»

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення в частині незадоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Вказують, що із зазначеним рішенням, в частині відмови у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, Банк не згодний, вважають, що воно в цій частині є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 рішення Банком не оскаржується. Зазначають, що позичальник власноручно підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Унирерсальная, 30 дней льотного периода» в якій зазначено, базова відсоткова ставка за користування кредитом (3,0%), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Відповідач після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Про факт отримання кредитної картки свідчить надана Банком виписка по рахунку клієнта, з якої чітко вбачається, що Відповідач користувався вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, здійснював оплату в магазинах, вказані операції є неможливими без фізичного пред`явлення кредитної картки. Звертають увагу, що відповідно до виписки, спірні операції були здійснені шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів «Приват 24». Встановлено, що вхід в систему «Приват 24» був здійснений під авторизацією відповідача, транзакції супроводжувались підтвердженням шляхом введення статичного паролю від Приват 24. Також вказують, що відкриття кримінального провадження №0001167 не може бути підставою для відмови у позові, оскільки у матеріалах справи відсутній вирок по кримінальній справі, що набрав законної сили, яким підтверджено факт вчинення злочину, не встановлено коло винних осіб та не доведено відсутність вини відповідача у переведені коштів з його карткового рахунку. Із заявою про вчинення вказаного злочину відповідач звернувся до правоохоронних органів лише через місяць з дня вчинення спірної операції. Крім того, наявність порушеної кримінальної справи не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань за договором, який є дійсним та підлягає виконанню. Предметом позову АТ КБ «Приватбанк», який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором (розрахунок заборгованості), Відповідач за первісним позовом, в свою чергу, не спростував докази надані Банком щодо цього факту. Вважають, що судом першої інстанції фактично звільнено відповідача за первісним позовом від виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на зустрічну позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та письмових пояснень апелянта у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 526, ч.1 ст. 1049, ч.2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України, п.1, абз. 3 п.2 розділу постанови правління Національного банку України №705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» та зустрічному позову ОСОБА_1 , виходив з того, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.09.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Позивач в позовній заяві, та в поясненнях наданих в судовому засіданні визнав факт виникнення договірних відносин з ОСОБА_2 щодо відкриття та обслуговування банківського рахунку, крім цього відповідач використовує відкритий на його ім`я рахунок, зокрема, для зарахування на нього коштів. Таким чином, між банком та відповідачем виникли договірні відносини щодо відкриття та обслуговування банківського рахунку.Суд встановив та підтверджено показами, як представника банку так і відповідача ОСОБА_1 11 вересня 2014 року із вищевказаної кредитної картки, що належить «Приватбанку» невідома особа, шляхом шахрайських дій, через Приват-24, перерахувала кошти в розмірі 1800 грн.( + комісія 72 грн.), про що ОСОБА_1 невідкладно повідомив позивача. Згідно виписки з «Приватбанку» №1195176 від 03.10.2014 року трансакція на суму 1872 грн. була здійснена на картку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 та в подальшому кошти в сумі 1800 грн. було знято з банкомату №22007 в м.Марганець, вул.Лєрмонтова, 4. З приводу вказаних шахрайських дій 07.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського РВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про відкриття кримінального провадження, яке було внесено до ЄРДР за №0001167.05.12.2014 року прокуратурою Львівської області кримінальне провадження за №0001167 направлено в прокуратуру Дніпропетровської області для скерування її у СВ Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області. Розпорядження на списання коштів із рахунку кредитної картки, пін-код чи будь-яку інформацію ОСОБА_1 нікому не надавав, а тому списання грошових коштів та нарахування процентів, пені (штрафних санкцій) є такими, що здійснене банком незаконно та з порушенням обов`язку збереження грошових коштів на рахунках його клієнта. Несанкціонована транзакція щодо переказу коштів з кредитної карти у сумі 1872 грн. не відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв`язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є необгрунтованими та такими що не підлягають до задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" про захист прав споживача фінансових послуг також не підлягає до задоволення, оскільки банком належним чином було виконано свої дії, а саме надано кредитні кошти та відкрито належним чином рахунок на користування кредитними коштами, однак у зв`язку із шахрайськими діями третьої особи вказані кошти були переказані на інший рахунок та відповідно зняті іншою особою, а тому суд не вбачав в діях банку порушення зобов`язання, щодо належного контролю за коштами позивачами.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону; частина обставин, які суд вважав встановленими не доведена, а тому рішення суду підлягає частковому скасуванню.

03.10.2017р. ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк»: заборгованість у розмірі 17 635.64 за кредитним договором №б/н від 24.09.2008 року, яка складається з наступного:

1856,62 грн. заборгованість за кредитом;

14463,04 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг;

500, 00 грн. штраф (фіксована частина);

815,98 грн. штраф (процентна складова).

Також, просили стягнути судові витрати у розмірі 1600, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.09.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов`язків Закритого Акціонерного Товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ " ПриватБанк", який додається до позовної заяви. 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін.Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав. ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31.08.2017 року становить 17635,64 грн., яка складається з: 1856,62 грн. заборгованість за кредитом; 14463,04 грн. проценти за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. штраф (фіксована частина); 815,98 грн. штраф (процентна складова).

19.02.2018р. ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій просив:

?визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною карткою кредиткою, виданої на його ім`я, неправомірними;

?визнати транзакцію щодо переказу 11.09.2014р. коштів у сумі 1872 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк», виданої на ім`я, нечинною;

?зобов`язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути кошти в сумі 1872 грн., шляхом відновлення їх на картковому рахунку;

?скасувати проценти, пеню, штрафи, нараховані ПАТ КБ «ПриватБанк» за оскарженою ним транзакцією.

В обґрунтування позову вказував, що 01 вересня 2008 року він дійсно підписав заяву на отримання кредитної картки з лімітом в розмірі 3000 грн. Із вказаної кредитної картки він не знімав кредитні кошти, а навпаки на цю картку перераховувалися кошти як заборгованість із заробітної плати колишнього його роботодавця. 11 вересня 2014 року із вищевказаної кредитної картки, що належить «Приватбанку» невідома особа, шляхом шахрайських дій, через Приват-24, перерахувала кошти в розмірі 1800 грн.( +комісія 72 грн.), про що він невідкладно повідомив в банк. Згідно до виписки з «Приватбанку» №1195176 від 03.10.2014 року трансакція на суму 1872 грн. була здійснена на картку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 та в подальшому кошти в сумі 1800 грн. було знято з банкомату №22007 в м.Марганець, вул.Лєрмонтова, 4. З приводу вказаних шахрайських дій 07.10.2014 року він звернувся до Миколаївського РВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про відкриття кримінального провадження, яке було внесено до ЄРДР за №0001167. 05.12.2014 року прокуратурою Львівської області кримінальне провадження за №0001167 направлено в прокуратуру Дніпропетровської області для скерування її у СВ Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області. Ним неодноразово подавалися до прокуратури Дніпропетровської області заяви, скарги щодо встановлення та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, що здійснили викрадення коштів з кредитної картки, нащо отримував відповідні відповіді та 09.01.2018року отримав постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження, згідно до якої встановлено, що 11.09.2014 року приблизно о 19 .00 год. невідома особа через онлайн систему управління рахунками для клієнтів ПАТ КБ «Приватбанк» «Приват-24» таємно, умисно з корисливих мотивів викрала з кредитного рахунку вказаного банку грошові кошти в сумі 1800 гри., чим спричинила потерпілому матеріальну шкоду. Також, він письмово 13.04.2016 року звертався до ПАТ КБ «Приватбанку» про викрадення коштів із кредитної картки та просив вирішити питання про списання вказаних коштів та не пред`явлення до нього вимог про сплату коштів, нащо отримав стандартну відповідь цього банку від 16.04.2016 року про відмову в цьому. Отже, він розпорядження на списання коштів із рахунку кредитної картки, пін-код чи будь-яку інформацію нікому не надавав, а тому списання грошових коштів та нарахування процентів, пені (штрафних санкцій) є такими, що здійснене банком незаконно та з порушенням обов`язку збереження грошових коштів на рахунках його клієнта. Несанкціонована транзакція щодо переказу коштів з кредитної карти у сумі 1872 грн. не відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 02.09.2008 року у формі заяви, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

До заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 29.09.2008 року, яка містить певний підпис та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Судом першої інстанції в судовому засіданні було встановлено, що 11 вересня 2014 року із кредитної картки, «Приватбанку», що належала ОСОБА_1 невідома особа, через Приват-24, перерахувала кошти в розмірі 1800 грн.(+комісія 72 грн.), про що ОСОБА_1 невідкладно повідомив позивача.

Згідно виписки з « Приватбанку» №1195176 від 03.10.2014 року трансакція на суму 1872 грн. була здійснена на картку № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 та в подальшому кошти в сумі 1800 грн. було знято з банкомату №22007 в м.Марганець, вул.Лєрмонтова, 4.

З приводу вказаних шахрайських дій 07.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського РВ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про відкриття кримінального провадження, яке було внесено до ЄРДР за №0001167.

5.12.2014 року прокуратурою Львівської області кримінальне провадження за №0001167 направлено в прокуратуру Дніпропетровської області для скерування її у СВ Марганецького МВ ГУМВС України у Дніпропетровській області.

Згідно постанови Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14 травня 2018 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001167 від 07.10.2014 за ч.1 ст. 185 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту п. 6 (підпункти 6.1, 6.2, 6.3, 6.4, 6.5, 6.6, 6.8, 6.9, 6.10, 6.11, 6.12) постанови Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів", зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року за № 474/17769 (станом на час згаданої трансакції 11.09.2014 року), користувач зобов`язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім держателя, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу. Емітент під час видачі спеціального платіжного засобу за наявності можливості змінити ПІН держателем зобов`язаний проінформувати держателя про це право та запропонувати змінити ПІН. Держатель зобов`язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Користувач, як виняток, до часу подання повідомлення та/або заяви емітенту несе збитки, обумовлені незаконними діями/сумнівними операціями зі спеціальними платіжними засобами, які відбулися в результаті використання втраченого спеціального платіжного засобу, до максимальної суми, яка не може перевищувати 1500 гривень, крім випадків, коли користувач діяв з порушенням правил використання спеціального платіжного засобу або умисно, у разі чого така максимальна сума не застосовується. Емітент після подання користувачем повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором, несе відповідальність за платіжні операції, які здійснено з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Емітент зобов`язаний у внутрішньобанківських правилах визначити порядок отримання, фіксування та зберігання записів про повідомлення та/або заяви користувачів щодо втрати спеціальних платіжних засобів.

Правила платіжної системи мають передбачати право платіжної організації ухвалювати рішення про призупинення здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, емітованих певним емітентом. Порядок призупинення здійснення операцій з використанням спеціального платіжного засобу, а також його вилучення і повідомлення про це користувача встановлюється правилами платіжної системи і обумовлюється в договорі платіжної організації з емітентом.

Емітент має право прийняти рішення про призупинення здійснення операцій з використанням певного спеціального платіжного засобу, а також про вилучення спеціального платіжного засобу за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання спеціального платіжного засобу або його реквізитів, значно збільшеного ризику неспроможності платника виконати своє зобов`язання щодо сплати кредиту та процентів за ним, в інших випадках, установлених договором. Емітент зобов`язаний інформувати користувача про блокування спеціального платіжного засобу та причини такого блокування в спосіб, установлений договором, у разі можливості, перед тим, як спеціальний платіжний засіб буде заблокований, і негайно після цього, якщо надання такої інформації не скомпрометує об`єктивно виправданих заходів з безпеки або якщо це не заборонено законодавством України. Емітент має право розблокувати спеціальний платіжний засіб або надати новий після усунення причини блокування спеціального платіжного засобу.

Зі змісту наведених норм, зокрема, вбачається, що користувач спеціального платіжного засобу несе відповідальність за здійснення платіжних операцій, зокрема, у випадку електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя.

Як, також, вбачається з листа АТ КБ «Приватбанк» від 31.01.2019 року №20.1.0.0.0/7-190104/1572 (а.с. 113) та позиції позивача по суті справи (чого не спростував відповідач), переказ коштів 11.09.2014 року був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Приват24. Вхід в систему Приват 24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 . При даній процедурі клієнт вводить своє ім`я користувача і пароль та входить в Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього в Банк надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Картка була заблокована після здійснення операцій 11.09.2014 року.

Тобто, слід вважати, що відповідач електронно ідентифікувався в системі Банку та ідентифікував свою платіжну картку.

Тому, слід вважати, що вини Банку у здійсненні такої операції немає і саме відповідач несе відповідальність за здійснення операції, яка була здійснена 11.09.2014 року.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, зокрема, і у зв`язку із здійсненням згаданої операції, станом на 31 серпня 2017 року становить 17635,64 грн. і складається із: заборгованості за кредитом 1856,62 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 14463,04 грн., та штрафи: 500,00 грн. фіксована частина та 815,98 грн. процентна складова.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім основної суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути і інші його складові, складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 вересня 2008 року, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Слід вказати про те, що довідка про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 6) датована 29.09.2008 року, хоча заява, яка стосується даного позову підписана відповідачем 2.09.2008. Крім цього, будь-яких доказів, що вказана довідка (видана майже на місяць пізніше ніж укладений договір) стосується саме згаданої заяви, що підписав відповідач 2.09.2008 року та підписана саме відповідачем у матеріалах справи немає. У вказаній довідці відсутні будь-які ідентифікуючі дані як відповідача, як підписанта, так і договору, що укладався між сторонами. Тому такий доказ належним та допустимим вважати не слід.

Зважаючи на вказане, довідка про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 29.09.2008 року, долучена до позовної заяви, даного спору не стосується та така судом не береться до уваги.

У заяві позичальника від 02 вересня 2008 року зазначена базова процентна ставка за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також, витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та порядок їх нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (02.09.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.09.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Дійсно слід вважати, що про певну можливу базову ставку відсотків за користування кредитом було повідомлено відповідача у згаданій заяві позичальника, однак його було повідомлено про можливість нарахування відсотків з розрахунку ставки у розмірі 3% на місяць, тобто 36% на рік. Проте, у заяві не було передбачено способу, порядку нарахування, строків погашення таких відсотків, тощо, тобто будь-яких умов нарахування та сплати таких.

Тому, зокрема, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнається відповідачем та не містить його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02.09.2008 року шляхом підписання заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 02.09.2008 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містять і строку повернення кредиту (користування ним).

Також, навіть якщо припустити, що відповідач підписуючи заяву розумів про необхідність сплати відсотків за ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості (хоч і без зазначення термінів повернення коштів, способу нарахування і тд.), правильним тоді слід було б вважати нарахування за час дії договору відсотків у розмірі 36% річних.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків від 30% до 72% річних, а саме (30%, 34,8%, 36%, 43,2 % та 72% річних) при цьому відповідач, умов та правил, якими б така зміна відсоткової ставки була передбачена, як вказано вище, не підписував. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідача про зміну (збільшення) процентної ставки та він визнавав таку зміну та у будь-якій формі погоджувався та сплату таких відсотків матеріали справи не містять.

Відповідно вся сума заборгованості, окрім нарахування за «тілом кредиту» (основною сумою кредиту, що отримана відповідачем) слід вважати здійснена без дотримання вимог закону та умов, погоджених з відповідачем.

Враховуючи наведене, а саме те, що отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, хоча отримання таких фактично не спростовано, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вказані вище висновки відповідають також правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку про підставність позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1856,62 грн. отриманих та не повернених ним коштів (основної суми боргу).

Таким чином, суду першої інстанції, слід було стягнути з боржника суму непогашеного «тіла кредиту» в розмірі 1856,62 грн.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Рішення ж суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову слід вважати таким, що ухвалене без дотримання вимог закону та без врахування згаданих обставин, що мають істотне значення для вирішення спору.

Тому, рішення суду в цій частині слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача згаданої суми заборгованості за кредитним договором загальним розміром 1856,62 грн. В задоволенні решти позову слід відмовити.

В частині зустрічного позову рішення суду не оскаржувалось, а тому не переглядалося.

Тому в решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги слід вирішити питання стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06 березня 2019 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 1856,62 грн. за кредитним договором №б/н від 02.09.2008 року.

В задоволенні решти позову відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 420,67 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра