П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойправ Андрія Олександровича, боржник ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на постанову державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у міста Києві Бойправ Андрія Олександровича, боржник ОСОБА_1 . Свою скаргу обґрунтовувала тим, що на примусовому виконанні Дарницького РВ ДВС м. Києва знаходився виданий 14.03.2019 року Дарницьким районним судом міста Києва виконавчий лист №753/14488/18 про стягнення з ОСОБА_1 5403,47 грн. (виконавче провадження №58663965). 17 квітня 2019 року державним виконавцем на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Підставою для такої постанови виконавець зазначив рішення апеляційного суду від 14 лютого 2019 року, відповідно до якого рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року було скасоване. В той же час виконавчий документ було видано не на підставі скасованого рішення суду першої інстанції, а на підставі його додаткового рішення про задоволення заяви від ОСОБА_2 та стягнення з позивачів судових витрат на правову допомогу, які відповідач понесла за результатами розгляду вищевказаної справи. Таке додаткове рішення сторонами не оскаржувалось, апеляційною інстанцією не скасовувалося, вступило в законну силу та є чинним, відтак у виконавця були відсутні підстави для закриття виконавчого провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року вищезазначену скаргу задоволено частково, скасовано оскаржувану постанову державного виконавця, у задоволенні вимоги про відновлення виконавчого провадження відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі. В обґрунтування своєї скарги зазначила, що судом першої інстанції під час скасування постанови державного виконавця неналежним чином досліджено підстави для прийняття такого рішення, оскільки при скасуванні Київським апеляційним судом та Верховним Судом рішення, додаткове рішення суду втратило свою законну силу на підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду. При цьому судом першої інстанції не взято це до уваги та не надано належної оцінки доводам, якими вона обґрунтовувала свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону. Із наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи скаргу на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливе лише у разі скасування або визнання нечинним саме того рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Виконавчий документ, який перебував на виконанні, було видано на підставі додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2018 року у справі №753/14488/18, постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року було скасоване основне рішення в зазначеній справі, в той же час додаткове рішення суду першої інстанції не було предметом оскарження, відтак і не було скасовано. Таким чином вказане додаткове рішення є чинним, що виключає закінчення виконавчого провадження. З такою позицією колегія суддів погодитися не може.

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення, визначені ст. 264 ЦПК України. Так, під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, зазначити у разі потреби їх розмір, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги. Таким чином, питання розподілу судових витрат та способу виконання судового рішення у разі вирішення питання про право, є обов`язком суду, що вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом.

Судові витрати, передбачені ст. 133 ЦПК України, є комплексним поняттям, що охоплює чотири види судових витрат: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положеннями частини першої і другої ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат). Таким чином, оскарження судового рішення щодо розподілу судових витрат може відбуватися або шляхом оскарження рішення по суті спору або шляхом оскарження додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. Таким чином додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення. Вказане кореспондується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18.

У відповідності до положень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18 грудня 2009 року «Про судові рішення в цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалене лише у певних випадках і за прямо передбачених законом умов; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що скасування основного рішення суду першої інстанції припиняє чинність й додаткового рішення такого суду, що обумовлює неможливість продовження виконання виконавчого документу, виданого на його підставі. Таким чином державний виконавець правомірно виніс оскаржувану постанову, а скарга на його дії не підлягає до задоволення.

Звертає увагу колегія суддів і на те, що постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. За таких умов продовження стягнення судових витрат у справі, розгляд якої ще не закінчено, не може вважатися обґрунтованим.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року скасувати.

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойправ Андрія Олександровича відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько