ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 жовтня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3418/20

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1241/20

Чернігівський апеляційний суд в особі судді Шитченко Н.В., розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення індексу інфляції та 3 % річних за несвоєчасну виплату нарахованої пенсії, -

У С Т А Н О В И В:

Рішенням від 20 серпня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача три процента річних у сумі 27 996,04 грн та 194 867,96 грн втрат від інфляції, а всього 222 864 грн шляхом безспірного списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ДКСУ звернулась з апеляційною скаргою, в якій представник відповідача одночасно заявила клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, посилаючись на відсутність коштів, призначених для сплати судового збору.

Ухвалою від 29 вересня 2020 року Чернігівський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ДКСУ про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору та залишив без руху апеляційну скаргу для сплати скаржником указаного платежу. Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність у представника ДКСУ Устименко І.Г. повноважень на представництво указаної юридичної особи у відповідності до положень ч. 3 ст. 58 ЦПК України.

09 жовтня 2020 року на поштову адресу апеляційного суду надійшло клопотання ДКСУ, в якому представник казначейської служби, посилаючись на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-ІХ, стверджувала про правомірність подання нею апеляційної скарги від імені ДКСУ, зазначаючи, що такі її повноваження визначені довіреністю та Положенням про юридичний відділ ГУ ДКСУ у Чернігівській області, якими передбачено відповідне право діяти в порядку самопредставництва щодо представлення інтересів ДКСУ.

Також 09 жовтня 2020 року від ДКСУ надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої скаржником було додане платіжне доручення від 05 жовтня 2020 року про сплату судового збору в сумі 3 342,96 грн.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 18 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням п.п. 11 п. 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України.

Згідно з п.п. 11 п. 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України у редакції Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах з 01 січня 2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України (в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення») юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

З аналізу цієї норми вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належними вчинених будь-яких інших процесуальних прав можливий за умови сукупності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному закону, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи без додаткового уповноваження.

Посилаючись на наведений Закон, представник ДКСУ зазначала, що наказом ГУ ДКСУ у Чернігівській області від 26 лютого 2020 року № 65 затверджено Положення про юридичний відділ управління, яким передбачено відповідне право відділу діяти в порядку самопредставництва щодо представлення інтересів зокрема ДКСУ та надала довіреність від 16 січня 2020 року № 5-18/08/1193 та посадову інструкцію головного спеціаліста юридичного відділу ГУ ДКСУ у Чернігівській області.

Проте заявником залишена поза увагою та обставина, що Закон, на який вона посилається, спрямований на персоніфікацію особи, яка буде наділена повноваженнями представляти юридичну особу без додаткового уповноваження і такі її повноваження мають бути визначені законом, статутом, положенням юридичної особи, а не відділу цієї юридичної особи, та відповідним чином знайти відображення у її установчих документах. При цьому суд звертає увагу, що, будучи працівником ГУ ДКСУ у Чернігівській області, заявниця звертається з апеляційною скаргою від імені ДКСУ, надаючи від цієї юридичної особи лише довіреність.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (ч. 4 ст. 87 ЦК України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім ЦК України, спеціальним ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в ст. 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (ч. 3 ст. 9 Закону).

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений ст. 10 Закону, яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.

Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно юридичної особи Державної казначейської служби України, який сформований на час винесення апеляційним судом даної ухвали, вбачається, що керівником служби є Слюз Т.Я. Особами, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 177). Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 не належить до кола тих осіб, які уповноважені вчиняти дії від імені юридичної особи ДКСУ.

Верховний Суд (Касаційний адміністративний суд) в ухвалі від 12 лютого 2020 року у справі № 160/2199/19 констатував, що для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи без додаткового уповноваження (довіреності).

Відповідно до даних з Єдиного реєстру адвокатів України ОСОБА_4 свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю не отримувала.

Таким чином, суду апеляційної інстанції скаржником не надано доказів щодо належного уповноваження ОСОБА_4 на вчинення будь-яких процесуальних дій у розумінні ст. 58 ЦПК України,

Відповідно до положень ч. 3 ст. 185, ч.ч. 2, 6 ст. 357 ЦПК України, у разі невиконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху у встановлений строк, скарга вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Ураховуючи викладене, апеляційну скаргу ДКСУ на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року належить визнати неподаною та повернути заявнику.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення індексу інфляції та 3 % річних за несвоєчасну виплату нарахованої пенсії вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги направити учасникам справи, а скаржнику копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її складення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Н.В. Шитченко