справа № 369/3789/18
головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
провадження № 22-ц/824/2410/2029
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
Постанова

Іменем України

17 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката ГаращенкаІгора Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання набутої квартири об`єктом спільної сумісної власності, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання набутої квартири - об`єктом спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка у період з 09 липня 2013 року по 21 серпня 2016 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у найманій квартирі. За час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Задля поліпшення житлових умов було вирішено придбати квартиру, але правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача, позивач вважав, що придбана квартира є спільною сумісною власністю, оскільки була придбана під час спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідач у справі заперечує проти доводів позивача про спільне проживання у період з 09 липня 2013 року по 21 серпня 2016 року однією сім`єю без укладання шлюбу.

У відзиві на позовну заяву від 16 травня 2018 року (а.с. 45-46, 46-52 т. 1) та запереченнях від 02 жовтня 2018 року (а.с. 118-120 т. 1) відповідач відповідально заявляє, що не проживали з позивачем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період впродовж якого було придбане спірне майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 09 липня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн 80 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині незадоволеної позовної вимоги та ухвалите нове в цій частині - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не спростовано, а судом першої інстанції не враховано презумпцію спільного майна подружжя, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Гаращенко І.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволеної позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ухвалите нове - про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт спільного проживання однією сім`єю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Гаращенка І.В. - залишенню без задоволення з огляду на таке.

Згідно з статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05 серпня 2016 року.

Судом апеляційного суду встановлено, що у період за який позивач просить встановити факт спільного проживання сторін, сторони у справі у іншому зареєстрованому шлюбі не перебували (а.с. 27-42 т. 2).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі № 369/9403/16-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, розглядалась справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини, встановлено такі обставини:

« ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його син проживає разом з матір`ю з ОСОБА_2 , з якою він перебував у цивільному шлюбі з 09 липня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Кошти на утримання сина він щомісячно сплачує в добровільному порядку, а також сплачує додаткові витрати на дитину за потребою відповідача» (а.с. 10-13, 234-236 т. 1).

Заперечуючи проти позову у цій частині, відповідач вказувала, що обставини щодо проживання однією сім`єю сторін у справі, наведені у мотивувальній частині вказаного судового рішення, - наведені судом виключно із позовної заяви ОСОБА_1 і не досліджувалися судом при розгляді спору про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини.

Разом з тим, як вбачається зі змісту заперечення проти позову від 30 листопада 2016 року у справі № 369/9403/16-ц, ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , сама вказувала на те, з липня 2013 року по липень 2016 року проживала разом із ОСОБА_1 без укладання шлюбу (а.с. 152-153 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначала наступні обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме: з липня 2013 року по липень 2016 року ОСОБА_2 проживала разом із ОСОБА_1 без укладання шлюбу (а.с. 237-238 т. 1)

Згідно з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 червня 2017 року у справі № 759/14224/16-ц, яке набрало законної сили 23 червня 2017 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду, встановлено такі обставини:

«Позивач мотивує свої вимоги тим, що з липня 2013 року по липень 2016 року позивач проживала разом з ОСОБА_1 без укладення шлюбу.»

«Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом з липня 2013 року по липень 2016 року» (а.с. 155-156 т. 1).

Проаналізувавши наведене у відзиві на позовну заяву від 16 травня 2018 року (а.с. 45-46, 46-52 т. 1) та запереченнях від 02 жовтня 2018 року (а.с. 118-120 т. 1), позовній заяві від 13 жовтня 2016 року (а.с. 237-238 т. 1), колегія апеляційного суду встановила, що відповідач повідомляла обставини, що суперечать змісту її попередніх заяв при розгляді інших судових справ: № 369/9403/16-ц та № 759/14224/16-ц.

Статтею 3 ЦК України визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини «заборони суперечливої поведінки», яка базується ще на римській максимі - «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці».

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідач у справі ОСОБА_2 при розгляді справ за її участю та участю ОСОБА_1 , повідомляла судовим інстанціям суперечливі та взаємовиключні обставини щодо її проживання та не проживання з ОСОБА_1 в один і той же період.

Згідно з частинами 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи все вищевикладене, а також вимоги статті 81 ЦПК України, виходячи з характеру спору, з урахуванням всіх обставин справи, показань свідків та зібраних письмових доказів, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 09 липня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин, - спільним майном сторін у справі, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання майна - спільним майном сторін у справі, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не є підставою для визнання спільної сумісної власності на придбану квартиру, а позивачем не надано достатньо належних і допустимих доказів, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції вважав, що при вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Проте, колегія апеляційного суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира набута відповідачем ОСОБА_2 за час спільного проживання однією сім`єю з позивачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, помилково вважав, що саме позивач повинен доводити, що спірне майно набуте, в тому числі і за його кошти, доводити джерело набуття спірного майна, а також мету його придбання.

А також, суд першої інстанції не врахував, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. А тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, а саме на відповідача ОСОБА_2 .

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення у цій частині, судом першої інстанції взагалі не оцінювалися докази відповідача, надані на підтвердження того факту, що спірна квартира є особистою власністю відповідача та придбана за її особисті кошти.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року у частині відмови у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Під час ухвалення якого, колегія апеляційного суду вирішуватиме такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Вишневеміськреконструкція» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №Г23.37-07-16092013-ИП від 16 вересня 2013 року.

Відповідно до умов якого, продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру, по АДРЕСА_2 ), ціна майнових прав на квартиру становить 306 379 грн 36 коп., що на дату укладання цього договору еквівалентно 38 330, 96 доларів (п. 3.1), ціну майнових прав на квартиру покупець сплачує шляхом перерахування початкового авансового, чергових авансових та остаточного платежів на банківський рахунок продавця у ПАТ «Укргазбанк», сума авансових платежів становить - 299 287 грн 09 коп., перший авансовий платіж - 136 168 грн 59 коп., сума остаточного платежу - 7092 грн 27 коп.

Також, договором визначено погоджений сторонами графік оплати чергових авансових платежів, а саме: визначено дату, до якої покупець зобов`язується здійснити черговий авансовий платіж та доларовий еквівалент суми чергового авансового платежу, що підлягає внесенню, відповідно до якого: починаючи з 16 жовтня 2013 року по 16 вересня 2015 року, щомісячно розмір складає близько 838 доларів (п. 3.4.1 а.с. 64-76 т. 2).

Відповідно до довідки ПАТ АК «Укргазбанк» від 13 лютого 2020 року №5-45/73/2020 ОСОБА_2 здійснювала платежі через касу відділення № 45 з призначенням платежу: плата за договором №Г23.37-07-16092013-ИП від 16 вересня 2013 року.

Оплата здійснювалась у період з 30 серпня 2013 року по 26 лютого 2015 року, а саме: 30 серпня 2013 року - 8 000 грн., 16 вересня 2013 року - 114 168 грн 59 коп., 16 вересня 2013 року - 34 042 грн 19 коп., 17 вересня 2013 року - 14 000грн., 04 листопаду 2013 року - 7 100 грн., 29 листопада 2013 року - 3 292 грн 11 коп., 31 грудня 2013 року - 5 003 грн., 27 січня 2014 року - 4 600 грн., 14 лютого 2014 року - 22 300 грн., 01 липня 2014 року - 10 000 грн., 22 липня 2014 року - 50 000 грн., 27 жовтня 2014 року - 64 000 грн., 26 лютого 2015 року - 87 172 грн.

До вказаної довідки додано копії касових документів щодо здійснення платежів від ОСОБА_2 за період з 27 січня 2014 року - 26 лютого 2015 року та зазначено, що надати копії касових документів щодо здійснення платежів за період з 30 серпня 2013 року - 31 грудня 2013 року неможливо у зв`язку з тим, що термін зберігання справ минув (а.с. 104-110 т. 2).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 серпня 2015 року ОСОБА_2 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 77 т. 2).

Заперечуючи проти задоволення позову про визнання квартири спільною сумісною власністю, в обґрунтування доводів про придбання квартири за особисті кошти, відповідач у відзиві на позовну заяву від 16 травня 2018 року зазначала, що 16 вересня 2013 року уклала договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру та внесла перший внесок, в подальшому в період з 16 жовтня 20-13 року по 16 вересня 2015 року відповідачем внесено за квартиру грошові кошти у повному обсязі, всі дії щодо укладання договору купівлі-продажу майнових прав та державної реєстрації права власності на квартиру здійснювалися відповідачем одноособово, відповідач самостійно орендувала квартиру, сплачувала орендну плату та комунальні послуги, до жовтня 2015 року працювала у салоні краси майстром, отримувала гідну заробітну плату, фінансово їй допомагали її батьки, які протягом тривалого часу проживають за кордоном у Словацькій республіці (а.с. 45-52 т. 1).

А також, відповідач зазначала, що грошові кошти, які вона витрати на придбання спірної квартири, складаються з коштів, які їй подарували батьки, а також частину коштів на оплату вартості квартири склали грошові кошти, отримані відповідачем від продажу автомобіля у 2014 році у сумі приблизно 5000 доларів США (а.с. 46 т. 1).

Відповідачем до відзиву на позовну заяву від 16 травня 2018 року додано довідку про доходи ОСОБА_4 та довідку про доходи ОСОБА_5 на 25 аркушах, документи, складені на іноземній мові, але не надано їх офіційного перекладу на українську (російську) мову, їх засвідчення штампом апостиль/консульська легалізація також відсутнє.

Відповідно до статей 77-78 ЦПК України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 8 статті 95 ЦПК України - іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Доводів про те, що ці іноземні офіційні документи повинні визнаватися письмовими доказами без їх легалізації, оскільки між Україною та Словацькою республікою існує міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідачем не наведені. Тому подані документи не можуть вважатись належними доказами на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позовну заяву.

На підтвердження факту отримання дарунку від батьків, відповідачем до відзиву на позовну заяву від 16 травня 2018 року також надано копію письмової заяви від 25 травня 2018 року свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , де зазначено про те, що батьки відповідача працюють за кордоном, на при кінці 2013 року подарували відповідачу грошові кошти на придбання квартири (а.с. 53-54 т. 1). Копія не завірена належним чином, особи заявників, що підписали вказану заяву, будь якими документами, що посвідчують їх особи, не підтверджені, отже подані документи не можуть вважатись належними доказами на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позовну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи доказів належності відповідачу на праві приватної власності автомобіля, його відчуження у 2014 році та витрачання отриманих коштів на оплату квартири за договором, доказів будь якого працевлаштування відповідача, отримання заробітної плати, - відповідачем не надано.

Додатково до цих доказів, на підтвердження того ж факту отримання дарунку від батьків, відповідачем надано копію почесної заяви від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оформленої відповідно до статті 95 ЦПК України, де зазначено про те, що вказані особи стверджують, що вони є батьками відповідача, вони підтверджують, що у період з січня 2013 року по жовтень 2015 року, вони зібрали та передали відповідачу грошові кошти у сумі 21 000 євро для купівлі квартири. Згадані кошти є спільними заощадженнями, які вони отримували у якості заробітної плати, про що свідчать виписки із банківського рахунку (а.с. 78-82 т. 2).

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія апеляційного суду звертає увагу на суперечливість тверджень відповідача та поданих доказів щодо джерела походження грошових коштів та періоду отримання грошових коштів від батьків для придбання квартири:

(а.с. 46, 53 т. 1) грошові кошти, які відповідач витратила на придбання спірної квартири, складаються з коштів, які на початку 2013 року їй подарували батьки, а також частину коштів на оплату вартості квартири склали грошові кошти, отримані відповідачем від продажу автомобіля у 2014 році у сумі приблизно 5000 доларів США

(а.с. 80 т. 2) батьки відповідача підтверджують що в період з січня 2013 року по жовтень 2015 року, вони зібрали та передали відповідачу грошові кошти у сумі 21 000 євро для купівлі квартири.

Колегія апеляційного суду, звертає увагу на те, що відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - грошова сума розміром у 17 грн., встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України (надалі - ПК України) .

Відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 грн. Отже, договори дарування валютних цінностей, що перевищують 850 (50*17) грн., укладаються у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на підтвердження обставин щодо отримання грошових коштів для придбання квартири в дарунок від батьків - не надано нотаріального договору дарування валютних цінностей як на загальну суму 21 000 євро, так і на суму кожного внесеного відповідачем у касу банкуплатежу, що як вбачається з довідки ПАТ АК «Укргазбанк» від 13 лютого 2020 року №5-45/73/2020 перевищує 850 грн.

Таким чином, колегія апеляційного суду вважає, що відповідачем не доведено належними доказами придбання квартири за особисті кошти, що подаровані їй батьками.

Відповідачем доказів належності відповідачу на праві приватної власності автомобіля, його відчуження у 2014 році та витрачання отриманих коштів на оплату квартири за договором, доказів будь якого працевлаштування відповідача, отримання заробітної плати або інших доходів від трудової діяльності, - також не надано.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія апеляційного суду відповідно до принципу диспозитивності, вважає, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи ухвалене судове рішення, на ОСОБА_2 покладаються витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись статтями 367, 369, 376 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гаращенка Ігора Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року скасувати у частині відмови у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - з ухваленням нового рішення про задоволення позову у цій частині.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 218 грн 20 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 4 827 грн 31 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня її проголошення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 квітня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина