Справа № 199/5972/19
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2020 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Богун О.О.,

при секретарі судового засідання - Купецькій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська міська рада, про припинення права власності на земельні ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2019 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням наступного уточнення позовних вимог шляхом зміни предмету позову, послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , після смерті якого позивач в порядку спадкування набув право власності на домоволодіння - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 серпня 1998 року приватним нотаріусом ДМНО Поповою І.В. за реєстровим №1-2002, зареєстрованого 21 серпня 1998 року ДМ БТІ та записаного в реєстрову книгу №506 за реєстровим №91. Продавцем виступив ОСОБА_4 . При оформленні за собою правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння позивачем з`ясовано, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, була приватизована ОСОБА_4 у 1997 році, що підтверджується відповідним державним актом на право приватної власності на землю. У 2016 році ОСОБА_4 помер, а єдиним його спадкоємцем є відповідач по справі, яка на себе земельну ділянку не переоформлювала як спадкоємець, здійснити таке оформлення на пропозицію позивача відмовилась із посиланням на відсутність в неї в цьому потреби. З огляду на викладене, посилаючись на відсутність у позивача за таких обставин можливості здійснити оформлення на себе спірної земельної ділянки в позасудовому порядку, вказуючи, що наявність зареєстрованого права власності за померлим на спірну земельну ділянку, право власності на яку фактично належить позивачу як особі, яка набула право власності на розташоване на цій земельній ділянці домоволодіння, позивач просив суд припинити право власності померлого на вказану земельну ділянку, яка складається із земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, а також із земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0406 га. (а.с.2-5, 132-134, 165)

В судові засідання з розгляду справи по суті сторона позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Разом з тим, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій останній вказав на підтримання ним уточнених позовних вимог та просив їх задовольнити.

Відповідач також в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзив на позов не надала. В той же час, відповідач надала до суду письмову заяву, в якій вказала, що не може з`явитись на розгляд справи через похилий вік та стан здоров`я, до домоволодіння, набутого позивачем в порядку спадкування і земельних ділянок під ним, не має жодного відношення, жодного дня не мешкала у тому домоволодінні (а.с.160).

Третя особа після свого залучення до участі у розгляді справи в судове засідання також не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила.

За таких обставин суд, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, вважає за можливе провести судове засідання за фактичної неявки учасників справи та здійснити розгляд справи по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 08 травня 1997 року ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №002030, яким посвідчено передачу йому на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20 лютого 1997 року №211 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1406 га в межах згідно з планом. Вказана земельна ділянка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Дану земельну ділянку площею 0,1 га передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а площею 0,0406 га - для ведення особистого підсобного господарства. Викладене підтверджується копією відповідного державного акту (а.с.24, 43)

12 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №1-2002 приватним нотаріусом ДМНО Поповою І.В., зареєстрованого Дніпропетровським БТІ Дніпропетровського облвиконкому Управління ЖКГ та записаного в реєстрову книгу №506 за реєстровим №91, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Положень щодо набуття покупцем права власності на земельну ділянку, на якій розташоване придбане домоволодіння і яка належить продавцеві на підставі вищевказаного державного акту на право приватної власності на землю, вказаний договір не містить. Дані обставини підтверджуються копією зазначеного договору купівлі-продажу, копією технічного паспорту житловий будинок (а.с.25-26, 36-42).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік відповідача - ОСОБА_4 , в зв`язку із чим відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на належну спадкодавцю на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю від 08 травня 1997 року земельну ділянку площею 0,1406 га, на якій розташоване домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією актового запису про смерть, копією актового запису про укладення шлюбу, копією листа ВДРАЦС Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.97-99).

Разом з цим судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 із заявою до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що підтверджується листом Четвертої ДДНК ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.111). Відтак, на теперішній час право власності на спірну земельну ділянку дотепер зареєстровано за померлим ОСОБА_4 , єдиний спадкоємець якого відповідач спадщину не оформила, і здійснювати це не збирається, що слідує з її письмових пояснень (а.с.160).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивача, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно - на вищевказане домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Спадщину прийняв позивач, здійснивши 22 травня 2019 року за собою державну реєстрацію права приватної власності на згадане домоволодіння. Зазначені фактичні обставини підтверджуються копією паспорту позивача, копією свідоцтва про смерть, копією свідоцтва про народження позивача, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.27-29, 31-32, 34, 35, 44, 45).

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про власність», ЦК України (в редакціях 1963 та 2003 років) та ЗК України (в редакціях 1990 та 2001 років) зі змінами станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

За змістом ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Однією із форм власності в Україні є приватна, а суб`єктами такого права - в тому числі громадяни України. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право приватної власності набувається в тому числі внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Об`єктами права приватної власності є, окрім іншого, жилі будинки, земельні ділянки. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі купівлі-продажу та мають право їх відчужувати. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно ст.ст.4, 41 ЦК України (в редакції 1963 року) цивільні права та обов`язки виникають з підставі, передбачених законодавством, з угод (договорів), передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна належить власникові. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

За змістом ст.ст.3, 6, 17, 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі їх купівлі-продажу. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Нормою ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Нормою ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічну норму містить ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст.381 ЦК України (редакції 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом ст.ст.1216-1218, 1222 ЦК України (редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Нормою ст.1268 ЦК України (редакції 2003 року) право спадкоємця за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ст.1225 ЦК України (редакції 2003 року) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України (редакції 2003 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України (редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.140 ЗК України (в редакції 2001 року) встановлено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку, окрім іншого, є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Положеннями ст.346 ЦК України (редакції 2003 року) встановлено, що право власності припиняється в тому числі внаслідок смерті власника.

Згідно ст.391 ЦК України (редакції 2003 року) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. Свою правову позицію суд мотивує наступним.

На час на буття позивачем права на спадщину, перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381, 1225 ЦК України (редакції 2003 року) та ст.ст.120, 125 ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

Приймаючи до уваги, що чинна на момент придбання батьком позивача житлового будинку (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 норма ст.30 ЗК України (в редакції 1990 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст.120 ЗК України (в редакції 2001 року) та ст.377 ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу між батьком позивача ОСОБА_3 та чоловіком відповідача ОСОБА_4 внаслідок придбання першим у другого на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 1998 року згаданого вище домоволодіння. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до батька позивача на підставі договору купівлі-продажу перейшло і належне продавцю право власності на земельну ділянку, на якій розташоване таке домоволодіння, в межах та на умовах, на яких ця земельна ділянка належала продавцю домоволодіння. Останнє, в свою чергу, дає суду підстави для висновку, що право власності на спірну земельну ділянку набув і позивач в порядку спадкування за законом придбаного його батьком домоволодіння.

В той же час, та обставина, що за батьком позивача на момент його смерті не було здійснено державної реєстрації прав власності на спірну земельну ділянку, не є підставою для хибності наведених висновків суду, оскільки відповідно до норми ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. В той же час, судом встановлено набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі прямих норм законодавства, чинного як на момент виникнення спірних правовідносин, так і законодавства, чинного на теперішній час. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17.

Разом з тим, судом в ході розгляду справи встановлено, що на даний час право власності на спірну земельну ділянку, яка складається з двох різного цільового призначення, досі залишається зареєстрованим за померлим чоловіком відповідача - ОСОБА_4 , що, вочевидь, певним чином обмежує права власності позивача на таку ділянку, створюючи перешкоди в належному здійсненні таких прав, можливості їх належної державної реєстрації. При цьому, судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадкової справи не відкривалось, жоден спадкоємець, серед яких встановлено судом лише його дружину - відповідача по справі, до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини не звертався, сама відповідач в письмових поясненнях суду не висловила жодного бажання оформлювати спадщину, а з дня відкриття спадщини минуло вже майже чотири роки. Такі обставини суд вважає достатніми для застосування з метою захисту належних позивачу прав власності положень ст.140 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.ст.346, 391 ЦК України (в редакції 2003 року), а отже і для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи заявлену позивачем ціну позову, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2090 гривень (а.с.1).

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2-4, 11-14, 19, 49, 51 Закону України «Про власність», ст.ст.4, 41, 86, 224, 225, 227 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.3, 6, 17, 22, 23, 30 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 346, 377, 381, 391, 1216-1218, 1222, 1225, 1268, 1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.ст.120, 125, 140 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська міська рада, про припинення права власності на земельні ділянки - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про смерть №1911 від 29 жовтня 2016 року, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ), на земельну ділянку площею 0,1 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_4 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 08 травня 1997 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №002030, - у зв`язку зі смертю власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Припинити право власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про смерть №1911 від 29 жовтня 2016 року, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ), на земельну ділянку площею 0,0406 га із цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_4 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 08 травня 1997 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №002030, - у зв`язку зі смертю власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2090 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 26 жовтня 2020 року.

Суддя О.О. Богун

26.10.2020