Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 759/3860/17

провадження № 61-41181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділити у її користування кімнату площею 14,4 кв.м; виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 14,8 кв.м; кімнату площею 15,2 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м, коридор площею 5,3 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, ванну кімнату площею 2,0 кв.м залишити у спільному користуванні. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати в солідарному порядку.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду місті Києва від 21 жовтня 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 12 березня 2016 року.

Співвласником іншої 1/2 частини вказаної квартири є її сестра -

ОСОБА_2 .

Спірна квартира складається з трьох кімнат площею 15,2 кв.м, 14,8 кв.м,

14.4 кв.м; кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору.

У квартирі проживають: дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 разом з дитиною.

Досягти згоди щодо порядку користування квартирою між сторонами не вдається, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено в користування ОСОБА_1 кімнату площею 14,4 кв.м, виділено в користування ОСОБА_2 кімнату площею 14,8 кв.м, кімнату площею 15,2 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м, коридор площею 5,3 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, ванну кімнату площею 2,0 кв.м залишено у спільному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі

320,20 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано принципом непорушності права власності та доведеності тієї обставини, що між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування спільним майном.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та стягнення судового збору скасовано.

Ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та компенсації судового збору відмовлено.

В частині суми судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , рішення суду змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 на час звернення до суду з даним позовом та на час ухвалення рішення судом першої інстанції не набула права спільної часткової власності на частку у спірній квартирі. Таке право у ОСОБА_3 виникло на підставі договору дарування від 27 квітня 2018 року 1/4 частки спірної квартири. Суд вказав, що в даній справі не вирішувались питання щодо прав та інтересів малолітніх осіб, при розгляді яких є обов`язковою участь органу опіки та піклування, а тому не залучення представника цього органу в якості третьої особи не свідчить про порушення судом норм матеріального або процесуального права. Доказів того, що визначений судом порядок користування спірним житлом між її співвласниками може призвести до завдання шкоди фізичному чи розумовому розвитку дітей, матеріали справи не містять.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 липня 2018 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення порушують права малолітніх дітей. Суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі Службу у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Судами не враховано, що співвласником спірної квартири також є

ОСОБА_3 , а тому твердження судів попередніх інстанцій про протилежне не відповідає дійсності.

Судами не повністю досліджено усі обставини справи, оскільки згідно технічного паспорту квартира складається із однієї ізольованої і двох суміжних кімнат, а тому висновок судів про те, що квартира складається із трьох ізольованих кімнат не відповідає дійсності.

Доводи інших учасників справи

30 серпня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що серед співвласників квартири немає малолітніх або неповнолітніх дітей, а сам факт проживання у спірній квартирі малолітніх дітей не може бути підставою для обмеження права власності одного із співвласників квартири.

Додаткові доводи заявника

21 вересня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подали до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що відзив на касаційну скаргу подано не

ОСОБА_1 .

Додаткові доводи позивача

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду пояснення, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Святошинського районного суду міста Києва.

Зупинено виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 20 квітня 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва

від 19 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожною, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 на 1/2 частину вищевказаної квартири здійснена 12 березня 2016 року, а права власності відповідача ОСОБА_2 - 11 серпня 2016 року.

Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації, виданої ЖБК «АЕЛІТА» 06 листопада 2017 р., в квартирі АДРЕСА_1 постійно проживають та зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_5 , 2015 року народження.

Відповідно до даних технічного паспорту на вказану квартиру, остання складається з 3 кімнат житловою площею 44,4 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 15,2 кв.м, 2-а кімната - 14,8 кв.м, 3-я кімната - 14,4 кв.м; кухня площею 7,8 кв.м; вбиральня площею 1,0 кв.м; ванна кімната площею

2,0 кв.м; коридор площею 5,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,7 кв.м, загальна площа квартири становить 61,2 кв.м.

Відповідно до плану квартири, кімната площею 14,4 кв.м є ізольованою, а кімнати площею 14,8 кв.м та 15,2 кв.м - суміжними кімнатами.

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 44,4 кв.м, на її співвласників припадає по 22,2 кв.м.

Площа кімнати, яку позивач просила виділити їй в користування, складає

14,4 кв.м. При цьому в загальному користуванні співвласників залишається кімната площею 15,2 кв.м, яка не є ізольованою.

Згідно наданих суду апеляційної інстанції відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 27 квітня 2018 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення, було укладено договір дарування 1/4 частки квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З. Б., на підставі якого ОСОБА_3 набула у власність 1/4 частини спірної квартири. Інша 1/4 частина квартири залишилась у власності ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився й апеляційний суд, виходив того, що порядок користування спірною квартирою, що запропонований позивачем, відповідає вимогам закону і принципу рівності прав власності сторін.

Проте з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18).

У справі, яка переглядається встановлено, що спірна квартира складається з 3 кімнат житловою площею 44,4 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 15,2 кв.м, 2-а кімната - 14,8 кв.м, 3-я кімната - 14,4 кв.м; кухня площею 7,8 кв.м; вбиральня площею 1,0 кв.м; ванна кімната площею 2,0 кв.м; коридор площею 5,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,7 кв.м, загальна площа квартири становить 61,2 кв.м.

Відповідно до плану квартири, кімната площею 14,4 кв.м є ізольованою.

Кімнати площею 15,2 кв.м та 14,8 кв.м не є ізольованими, а є суміжними.

Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 44,4 кв.м, на 1/2 частку її співвласників припадає по 22,2 кв.м.

Площа кімнати, яку позивач просила виділити їй в користування, складає

14,4 кв.м.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користуванні частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Колегія суддів не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про визначення саме такого порядку користування спірної квартирою, оскільки надавши в користування позивачу кімнату площею 14,4 кв.м, а відповідачці 14,8 кв.м, та залишивши кімнату площею 15,2 кв. в загальному користуванні, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що кімната площею 14,8 кв.м не є ізольованою. Крім того, такий порядок фактично зменшує як частку ОСОБА_1 так і частку інших співвласників у праві спільної сумісної власності вказаною квартирою, яка становить по

22,2 кв.м.

Тому встановлений судами попередніх інстанції порядок щодо користування кімнатами в квартирі для сторін та спільне користування всіма іншими приміщеннями квартири не відповідає вимогам закону та порушує права сторін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права(частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткових збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені відповідачкою за подання апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн та судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 1 280,00 грн підлягають стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року скасувати

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені відповідачкою за подання апеляційної скарги в розмірі 960,00 грн та судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 1 280,00 грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 квітня

2018 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 19 липня

2018 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило