ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1622/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/2386/20 Категорія: 308000000 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Сіренка Ю.В., Храпка В.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ;

особи, які подають апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року, постановлене під головуванням судді Троян Т.С. у Соснівському районному суді м. Черкаси у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

12.08.2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за сплачені житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_3 вказує, що згідно даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2019 року, він отримав у спадщину 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Іншим власником 1/ 2 частини вказаної квартири є ОСОБА_1 . Власником особових рахунків на сплату комунальних послуг вказаний ОСОБА_2 , який з 25.11.2009 року зареєстрований та проживає по АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що у квартирі проживає три особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 малолітній син позивача, та ОСОБА_1 , яка зареєстрована у даній квартирі.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що, починаючи з травня 2019 року, ОСОБА_1 припинила оплату комунальних послуг. На пропозиції ОСОБА_3 щодо вирішення вказаного питання відповіді він не отримав від відповідача ОСОБА_5 . Сплачена позивачем сума за комунальні послуги з врахуванням оплати за січень-лютий 2020 року складає 4165,99 грн.

Також позивач вказує, що 16.10.2019 року у квартирі АДРЕСА_1 виникла необхідність проведення планової перевірки лічильників, яка є платною, а тому ним було сплачено кошти в розмірі 489,42 грн.

З огляду на те, зазначає ОСОБА_6 , що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухиляються від утримання належної їм частини у спільному майні, зокрема, у сплаті платежів за комунальні послуги, а весь тягар утримання даного майна несе лише позивач, то він вирішив звернутися до суду з вказаним позовом про стягнення коштів з відповідачів.

Враховуючи викладене вище, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кошти у розмірі 2327,70 грн. та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , грошові кошти за здійснення оплати комунальних послуг в розмірі 2213,49 грн.(дві тисячі двісті тринадцять гривень 49 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що з рішенням суду не погоджується повністю, так як вважає рішення незаконним, необґрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Скаржник посилається, що судом не взято до уваги, спеціальні норми права, які регулюють питання розподілу плати за житло-комунальні послуги між співвласниками квартири.

В апеляційній скарзі скаржник звертає увагу суду на те, що плата за надані послуги, має здійснюватися згідно до показань встановлених засобів обліку, та залежно від кількості використаної споживачем води.

Скаржник посилається, на п. 10 Правил користування житловими будинками, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01. 2006 року № 45, якими передбачено порядок поділу плати за житлово комунальні послуги між співвласниками квартир, у разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати.

Так, вказує ОСОБА_1 , що сплата послуг за газ, водопостачання та водовідведення, здійснюється відповідно до чисельності членів сім`ї, що проживають в квартирі. Вона зазначає, що за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрована одна особа, а тому розрахунок вартості оплати за вказану послугу буде здійснюватися на одну особу, яка проживає в квартирі. Скаржник ОСОБА_1 також звертає увагу на той факт, що вона лише зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак не проживає з 01.11.2018 року за вказаною адресою по місцю реєстрації, а тому плата та надані послуги має здійснюватися безпосередньо позивачем, як отримувачем послуг, так як вона сплачує послуги за місцем фактичного проживання, якими користується.

Факт не проживання скаржника у квартирі підтверджується даними акту опитування сусідів від 08.09. 2019 року, оскільки вона проживає АДРЕСА_4 без реєстрації, що підтверджується даними довідки від 15.08. 2019 року, виданої директором ТОВ »Компанія з утримання житлових будинків «Нова Митниця».

Скаржник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки вважає, що порушено ч. 5 ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач збільшив позовні вимоги, то після закінчення підготовчого засідання у суду не було підстав для їх прийняття, але суд не повернув позивачеві заяву про збільшення позовних вимог, а прийняв заяву до розгляду та врахував при винесенні рішення у справі.

Також ОСОБА_1 вказує, що судом порушено ч. 5 ст. 128 ЦПК України щодо неповідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, оскільки вона не отримувала судових повісток , а справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Відповідачем було подано клопотання про розгляд справи за участі сторін, щоб відповідач мала змогу прийняти участь у судовому засіданні, але дане клопотання судом не було враховано.

Щодо покладення судового збору на відповідача ОСОБА_1 , то скаржник в апеляційній скарзі вказує, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААА № 535502 від 16. 12. 2016 року безтерміново, а тому звільняється від сплати судового збору.

Скаржник ОСОБА_1 не погоджується також з висновком суду першої інстанції, щодо стягнення з неї на користь позивача 50 % суми за проведення планової перевірки лічильника води, яка була здійснена останнім, оскільки у відповідності до норм чинного законодавства обов`язок щодо проведення планової перевірки лічильника води покладається на суб`єкта господарювання, який надає послуги водопостачання (виконавця), а тому стягнення коштів за перевірку лічильника у сумі 489,42 грн. (50%=244,71 грн.) з скаржника є незаконним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, вказує відповідач . При цьому, скаржник посилається на пункти 9, 30, 32 Правил № 630, якими і передбачено, що періодична повірка, обслуговування та ремонт проводяться за рахунок виконавця, оскільки такі послуги включені до тарифу на водопостачання. Скаржник вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження заявлених ним вимог щодо сплати коштів саме у зазначеній сумі, тому вимоги позивача є безпідставними, такими, що суперечать ст.79 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року по справі № 712/2386/20 в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за здійснення оплати комунальних послуг в розмірі 2213,49 грн. скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за здійснення оплати комунальних послуг в розмірі 2213,49 грн. відмовити повністю. Виключити з резолютивної частини рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року посилання на стягнення ОСОБА_1 судового збору в розмірі 840,80 грн. у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

06.10.2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача.

В обґрунтування відзиву ОСОБА_3 вказує, що оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а також спрямоване на захист інтересів позивача, тому є законним і не підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що посилання скаржника ОСОБА_1 на кількість проживаючих в квартирі по АДРЕСА_3 є неправдивим, що підтверджується інформацією у рахунку-повідомленні КП «Черкасиводоканал» за серпень, що 2020 року, у якому вказано, що кількість мешканців 3 (копія додана до матеріалів справи). ОСОБА_3 вказує, що скаржником не надано жодних підтверджуючих даних щодо подання відповідних актів опитування сусідів від 24.07.2020 року та 01.08.2019 року та акту без дати з печаткою ТОВ «Компанія з утримання житлових та нежитлових будинків «Нова митниця» до всіх комунальних служб м. Черкаси, так як саме вони здійснюють відповідні нарахування. Позивач посилається, що зазначена інформація підтверджується тільки довідкою від 21.07.2020 року КП «Черкаська служба чистоти» Черкаської міської ради (копія додана до матеріалів справи) про те, що перенос нарахувань з особового рахунку квартири за адресою АДРЕСА_3 на особовий рахунок за фактичним місцем проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_5 здійснено з 01.02.2020 року, а не будь-якого іншого періоду. Тому позивач вважає, що скаржник ОСОБА_1 свідомо намагається наданням неправдивої інформації ввести суд в оману.

Щодо інформації, вказаної у п 5.2 апеляційної скарги, позивачем зазначено у відзиві, що сплата рахунків за використані комунальні послуги здійснюється за особовими рахунками платника, а не за прізвищем, адресом проживання платника чи будь-якою іншою інформацією. Вказані рахунки у квитанціях, які подані позивачем, та іншим співвласником співпадають, а саме: 74111195 та 000064824.

У відзиві позивач ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги скаржника ОСОБА_1 та залишити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та,зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, посилаючись, що співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування, зазначивши, що відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушила права та інтереси позивача, який вимушено поніс збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг, та послуг з утримання будинку та прибудинкової території замість відповідача, а тому в силу положень ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення коштів з другого відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що він не є співвласником квартири АДРЕСА_1 , крім того, зареєстрований та проживає за іншою адресою, а тому не зобов`язаний нести витрати по утриманню даної квартири, хоча він формально вказаний власником особових рахунків по комунальним послугам.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів, однак допустився помилки в розрахунках суми коштів, яка підлягає стягненню на користь позивача, та не врахував, що відповідач є інвалідом 2 групи, тому звільнена від сплати судового збору, а судом стягнуто судовий збір на користь держави з відповідача, що є порушенням норм права. Отже, рішення суду за вказаним обставин підлягає зміні відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.ст. 316-318 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

У положенні статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Згідно даних копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2019 року, виданого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В., ОСОБА_3 отримав у спадщину 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_1 . Іншим власником 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується даними довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.07.2019 року ( а. с. 5-6) .

Позивач ОСОБА_3 посилається у позові, що власником особових рахунків є ОСОБА_2 . Разом з тим, як встановлено судом згідно наданих доказів сторонами у відповідності даним довідки Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 1173 від 12.08.2019 року відповідач ОСОБА_2 з 25.11.2009 року зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2 , тому він не зареєстрований у квартирі і не є співвласником квартири. Отже, суд дійшов правильного та обгрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 . Рішення суду сторонами в цій частині вимог щодо відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 не оскаржується.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з квітня 2019 року проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується даними Акту опитування сусідів № 130 від 24.04.2019 року.

Як вбачається із наданих розрахунків за отримані комунальні послуги, які нараховані для сплати за квартиру АДРЕСА_1 , позивачем було сплачено комунальні платежі, що становить у загальному розмірі 4165,99 грн.

Позивач ОСОБА_3 також вказує у позові, що згідно даних Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 4266 від 16.10.2019 року, за адресою АДРЕСА_3 , була проведена повірка лічильника води на суду 464 грн., та 20,00 грн. касове обслуговування згідно квитанції № 45306198, 5 грн. 42 коп. прокладки, а всього на загальну суму 489,42 грн. , які він просить стягнути з відповідачів у розмірі 50% вказаної суми, що становить 244, 71 грн.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши доводи та докази надані позивачем, вивчивши та, прийнявши до уваги, доводи та спростування відповідача скаржника ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для часткового задоволення вимог позивача та стягнення грошових коштів у розмірі 2213, 49 грн., вважає, що доводи скаржника підлягають частковому задоволенню щодо визначення розміру грошових коштів, які підлягають стягненню із співвласника за отримані та сплачені позивачем комунальні послуги, оскільки при підрахункам загальної суми коштів судом допущена помилка у визначенні розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, апеляційний суд, перевіривши квитанції, які містяться в матеріалах справи, дослідивши надані розрахунки позивача, вважає, що стягненню підлягають частково кошти у розмірі 2198 грн. 78 коп., оскільки крім суми, яку врахував суд, що сплачена відповідачем у розмірі 114, 21 грн., суд першої інстанції помилково стягнув кошти не в розмірі 464 грн. за повірку лічильника, а й інші кошти, а саме: 20,00 грн. касове обслуговування згідно квитанції № 45306198, та 5 грн. 42 коп. прокладки, всього на загальну суму 489,42 грн. Проте, кошти в сумі 25, 42 грн., не можуть бути враховані, вказані кошти сплачує лише позивач, як особа, яка сплатила кошти, а для стягнення з відповідача слід враховувати лише 1/ 2 частину від суми 464 грн., що відповідно складає 232 грн. В решті розрахунки розміру стягнутих коштів щодо сплати комунальних послуг на користь позивача з відповідача відповідають наявним доказам, які містяться в матеріалах справи, тому загальна сума становить 2312, 99 грн., а з врахуванням сплачених коштів відповідачем ОСОБА_1 стягненню підлягає 2198, 87 грн.

Згідно частини 1 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до статті 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок , має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Отже, слід дійти висновку, що чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Згідно з частиною 2 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Згідно ст. 5 Закону України «Про житлово комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За змістом пункту 10 Правил користування житловими приміщеннями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі, коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря).

Встановлено, що між позивачем та відповідачем будь-яких договорів щодо користування квартирою, зокрема, з приводу оплати комунальних послуг, не укладалось та домовленості не досягнуто.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог Ї відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції вірно послався у рішенні, що аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Отже, якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 , тому відповідно до вимог закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_3 довів оплату комунальних послуг на суму 2 213,49 грн., а тому висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача вартості послуг є правильними, проте апеляційним судом виправлено помилку в кінцевих розрахунках, яка допущена судом першої інстанції. Отже, сума, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача змінена апеляційним судом і становить 2198, 78 грн.

Позивач ОСОБА_3 сплатив замість відповідача грошові кошти у розмірі 2198, 78 грн. за надані комунальні послуги, а тому вказана сума підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь позивача, у зв`язку з чим суд першої інстанції, врахувавши наведені вище норми права, той факт, що обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла, прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів за сплату комунальних послуг.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що підлягають частковому задоволенню доводи скаржника відносно незаконного стягнення з відповідача 50 % від суми сплаченої позивачем за проведення планової перевірки лічильника води, яка була здійснена позивачем лише в частині щодо неврахування коштів для стягнення у розмірі 25 грн. 42 коп., які залишаються за позивачем, який сплатив касовий збір та вартість прокладок.

Із матеріалів справи чітко вбачається, що згідно даних Акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № 4266 від 16.10.2019 року, за адресою: АДРЕСА_3 проведена повірка лічильника води на суму 464 грн., та 20 грн. касове обслуговування, а 5грн. 42 коп. - прокладки , а всього на загальну суму 489,42 грн., тому стягненню з відповідача підлягає лише половина суми від 464 грн., що складає 232 грн.

Доводи скаржника в частині стягнення грошових коштів за сплачені комунальні послуги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки районним судом, які судом обґрунтовано спростовано. Тому в цій частині доводи скаржника є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Також апеляційний суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права, які є безпідставними.

Судом було прийнято та розглянуто заяву позивача про збільшення позовних вимог позивача, оскільки як вбачається із матеріалів справи позов подано позивачем 12.03. 2020 року, а заява про збільшення позовних вимог подана ОСОБА_3 та зареєстрована у суді 23.03. 2020 року ( а. с. 31), тоді як провадження у справі відкрито ухвалою суду 22 травня 2020 року ( а. с. 39 ).

Отже, жодних порушень судом не допущено, а доводи скаржника спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими документами.

Також необґрунтованими та безпідставними є посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права щодо порушення ч. 5 ст. 128 ЦПК України та неотримання відповідачем ОСОБА_1 судових повісток про розгляд справи та вказаний час та дату засідання.

Як вбачається із матеріалів справи судом розглядалась дана справа у спрощеному позовному провадженні, але з викликом сторін, оскільки матеріали справи містять судові повістки, розписки про отримання повідомлень про дату та час судових засідань, в тому числі і відповідачем ОСОБА_1 ( а. с. 85), якою також подавалася суду заява про відкладення розгляду справи 30.07. 2020 року ( а. с.101). Відповідач ОСОБА_1 подавала суду відзиви на позов і на заяву про збільшення позовних вимог (а. с. 50-55; 89-92), що є свідченням обізнаності відповідача про рух справи та її розгляд судом першої інстанції. В матеріалах справи міститься ордер адвоката Чакалова А.К., який представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 в суді, та отримував судові повістки, про що є відповідні відмітки у матеріалах справи ( а. с 78). Тому доводи скаржника не підтверджено належними доказами та повністю спростовано вище викладеними в даній постанові аргументами.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги доводи скаржника щодо відсутності підстав для стягнення з неї судового збору, тому не погоджується з вирішенням судом першої інстанції питання стягнення судових витрат, в тому числі і стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь держави, що складаються з судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп., виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача

Згідно зі ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону , на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 подала до суду копію довідки акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 535502, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом II групи безстроково з 16.12. 2016 року. Відповідно позивач також є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору, що встановлено судом першої інстанції .

У відповідності до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

На вищезазначену обставину суд першої інстанції не звернув увагу, у зв`язку з чим помилково стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Тому судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує повністю або частково та ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення у разі неповного з?ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення суми грошових коштів, яку слід визначити у розмірі 2198 грн. 78 коп. та щодо вирішення питання стягнення судових витрат, шляхом скасування рішення суду в частині розподілу судових витрат та з ухваленням нового рішення про їх компенсацію за рахунок держави. В решті судове рішення підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення коштів з відповідача.

З огляду на вище викладене, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, тому рішення суду слід змінити, прийнявши нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2198 грн. 78 коп., а апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Судові витрати за надання правової допомоги залишити за сторонами, оскільки від сплати судового збору сторони звільнені, так як є інвалідами 2 групи, то витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів змінити в частині розміру стягнення грошових коштів, скасувавши в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь держави, прийнявши нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зменшити розмір стягнення грошових коштів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , стягнувши 2198 грн. 78 коп.

В решті рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 року залишити без змін.

Судові витрати за сплату судового збору за розгляд справи віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Ю.В. Сіренко

В.Д. Храпко