У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача Власенко Ю.В.,

представник відповідача Косянчук Л.Г.,

розглянувши у відкритому підготовчому засідання клопотання відповідача ОСОБА_1 , поданого через свого представника, про направлення справи за підсудністю,

в с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.

В підготовчому судовому засіданні представником відповідача від імені відповідача подано клопотання про направлення справи за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва, оскільки основна частина нерухомого майна знаходиться в Дарницькому районі міста Києва.

В судовому засіданні представник позивача заперечує проти направлення справи за підсудністю, оскільки докази на які представник позивача посилається свідчить про те, що фактично відповідач не визнає вартість майна заявлену позивачем в позові.

Суд, вислухавши клопотання представника відповідача, думку представника позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи предметом звернення до суду позивача є поділ спільного майна подружжя, яке знаходиться в різних районах міста Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

З матеріалів справи вбачається, що до позову позивачем, в якості підтвердження вартості нерухомого майна, додано витяги з сайту продажу нерухомості, з яких вбачається, що аналогічне нерухоме майно, яке позивач просить поділити, коштує значно більше іншого нерухомого майна, що підлягає поділу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, справа, прийняття судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і у тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого.

Виходячи з викладеного вбачається, що звертаючись до суду з клопотанням про направлення справи за підсудністю відповідач надає докази у виді витягів з інтернет-видань, що фактично є переоціненням вартості майна. На момент відкриття провадження по справі суд керувався саме тією інформацію щодо вартості майна, яка була надана позивачем, що свідчить про відсутність порушення правила підсудності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 30, 31, 353 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Клопотання відповідача ОСОБА_1 , поданого через свого представника, про направлення справи за підсудністю залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Н. О. Яровенко