Ухвала

21 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 607/191/19

провадження № 61-14427ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Калина 2» - адвоката Чапаєвої Ганни Миколаївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року в справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Калина 2» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним, визнання незаконним та скасування свідоцтв про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Калина 2» (далі - ОСББ «Калина 2») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило: визнати недійсним договір-угоду про пайову участь у фінансуванні будівництва від 18 листопада 2011 року № 60, укладений між Приватним підприємцем ОСОБА_4. (далі - ПП ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення НОМЕР_1 загальною площею 337,5 кв. м у підвальному приміщенні в будинку по АДРЕСА_1 , а також свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення НОМЕР_1 загальною площею 15,8 кв. м, АДРЕСА_2 загальною площею 110,1 кв. м, АДРЕСА_3 загальною площею 211,6 кв. м, видані внаслідок поділу нежитлового приміщення площею 337,5 кв. м.

Позов мотивований тим, що у 2008 році між ПП ОСОБА_2 та фізичними особами, які в подальшому об`єдналися в ОСББ «Калина 2» були укладені угоди пайової участі у фінансуванні будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 . Будівництво вказаного будинку проводилося на підставі робочого проєкту, за яким на першому поверсі будинку було запроєктовано нежитлові приміщення (магазин-салон, промтоварний магазин, салон краси та два офісні приміщення) загальною площею 499,5 кв. м. Під частиною будинку було запроєктовано технічний підвал для прокладки інженерних мереж, розміщення насосної, електрощитової, вузла вводу. 27 червня 2012 року було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, після чого мешканці будинку зареєстрували право власності на належні їм квартири. У лютому 2017 року виникла необхідність у проведенні ремонтних робіт електрощитової, яка знаходиться у підвальному приміщенні. При огляді будинку було виявлено самовільне встановлення дверей на одному із входів до підвального приміщення. В подальшому з`ясувалася, що 18 листопада 2011 року між ПП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір № 60 про пайову участь у фінансуванні будівництва нежитлового приміщення в підвальному приміщенні будинку, на підставі якого ОСОБА_1 зареєструвала право власності на підвальні приміщення загальною площею 337,5 кв. м, які згодом поділила на приміщення площами 15,8 кв. м, 110,1 кв. м., 211,6 кв. м. Проте спірні приміщення є допоміжними і перебувають у спільній власності співвласників квартир будинку ОСББ «Калина 2».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСББ «Калина 2» залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року - без змін.

30 вересня 2020 року представник ОСББ «Калина 2» - адвокат Чапаєва Г. М. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання недійсним договору-угоди про пайову участь у фінансуванні будівництва та визнання незаконним і скасування свідоцтв про право власності на нежитлові приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року, а саме: Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень, не заслуговують на увагу, тому що у вказаній постанові Верховного Суду не викладено наведених правових висновків. Разом з тим зазначені правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного господарського суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, в якій суди відмовили в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, а саме - відсутністю порушення прав ОСББ «Калина 2», яке було зареєстроване як юридична особа 27 вересня 2013 року, а оспорюваний договір укладено 18 листопада 2011 року, коли нерухомого майна (багатоквартирного будинку і, відповідно, квартир у ньому) не існувало в розумінні статей 181,182 та 331 Цивільного кодексу України, а також у зв`язку з тим, що позивачем обрано неправильний (неефективний) спосіб захисту порушених прав.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

У зв`язку з тим, що оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Калина 2» - адвоката Чапаєвої Ганни Миколаївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року в справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Калина 2» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним, визнання незаконним та скасування свідоцтв про право власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов