_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3567/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10»

Одеської міської ради

про визнання протиправними та скасування наказів,

поновлення на роботі,

стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 07.08.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, який до відкриття провадження по справі в порядку усунення недоліків поданого позову уточнив та згідно з редакцією від 18.08.2020 року за вх. №41349, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради від 28.12.2019 року про призначення ОСОБА_1 «тимчасово виконуючим обов`язки на період з 01.01.2020року по 19.02.2020року на посаді завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради від 19.02.2020року про звільнення ОСОБА_1 з посади «завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії стаціонарного сектору у зв`язку з реорганізацією по п.1 ст.40 КЗпП України»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді лікаря-анастезіолога (старшого лікаря);

- визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради від 18.06.2020року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-анастезіолога (старшого лікаря) за прогул без поважних причин по п.4 ст.40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого анестезіологічним відділенням Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради з 18.06.2020року;

- стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.06.2020року по 18.08.2020 року в сумі 20000 гривень 00 копійок;

- стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень.

-а також вирішити питання про компенсування понесених судових витрат.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що він - ОСОБА_1 з 11.06.2001 року працював на посаді завідуючого анестезіологічним відділенням Міської клінічної лікарні №10. На теперішній час це Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради.

В жовтні 2019 року в лікарні був призначений головним лікарем ОСОБА_4 . На початку листопада 2019року на загальнолікарняній планерці ОСОБА_4 повідомив про план об`єднання анестезіологічного відділення з ліжками для інтенсивної терапії загального профілю (завідуючим якого він був на протязі 20 років), з таким же відділенням для опікових хворих та зі знову організованим відділенням реанімації в неврології. Було повідомлено, що ці відділення перетворюються в модулі, які буде очолювати один завідуючий.

Як стверджує позивач, таке об`єднання нічим не було регламентовано, ні наказом Міністерства охорони здоров`я України, ні наказом Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради. Фактично такого об`єднання не було, а ОСОБА_1 до кінця 2019року та в січні-лютому 2020року продовжував виконувати обов`язки завідуючого анестезіологічного відділення з ліжками для інтенсивної терапії загального профілю.

06.02.2020року ОСОБА_4 об`явив, що новим завідуючим об`єднаного анестезіологічного відділення буде доктор ОСОБА_5 , переведений з приватної лікарні «Одрекс».

Як стверджує позивач, 19.02.2020року він був запрошений ОСОБА_6 на нараду, на якій останній вимагав від нього письмово відмовитися від посади завідуючого відділенням, однак такої згоди не отримав. ОСОБА_1 покинув нараду, оскільки відчув різкий головний біль. Артеріальний тиск досяг 280/180. Бригада швидкої медичної допомоги поставила йому діагноз «інсульт», однак ОСОБА_1 відмовився від госпіталізації та поїхав до дому.

Лікуючий лікар ОСОБА_7 відкрила ОСОБА_1 лікарняний з 19.02.2020року з діагнозом «ішемічний інсульт». Лікування проводилося вдома до 15.06.2020року.

Під час лікування співробітники повідомили ОСОБА_1 , що відповідно до картки по заробітній платі йому зроблений повний розрахунок в зв`язку зі звільненням.

Начальник відділу кадрів підтвердив в телефонному режимі про звільнення з 19.02.2020року в зв`язку з незгодою на перевід на посаду лікаря.

ОСОБА_1 , як стверджує, також дізнався, що наказом від 28.12.2019року його було призначено «тимчасово виконуючим обов`язки на період з 01.01.2020року по 19.02.2020року на посаді завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору», а наказом від 19.02.2020року звільнено з цієї посади у зв`язку з реорганізацією по п.1 ст.40 КЗпП України.

Надалі, позивач дізнався, що ОСОБА_4 видав наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, але поновив його не на посаді завідуючого анестезіологічним відділенням, а на посаді старшого лікаря, без його згоди та заяви.

12.06.2020року, будучи ще на лікарняному, ОСОБА_1 направив рекомендованим листом на ім`я ОСОБА_4 заяву на щорічну відпустку з 16.06.2020року. Цей лист було доставлено відповідачу 15.06.2020року, що підтверджується витягом з історії переміщення листа Укрпошти. Тому ОСОБА_1 вважав, що він знаходиться у відпустці.

15.07.2020року ОСОБА_1 отримав рекомендований лист з наказом від 18.06.2020року про його звільнення за прогул без поважних причин по п.4 ст.40 КЗпП України. В цьому наказі зазначено, що ОСОБА_1 «...був допущений до тимчасового виконання обов`язків за посадою лікаря-анастезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору...», а тому звільнений з цієї посади.

Таким чином, позивач вважає, що головним лікарем ОСОБА_4 прийнято ряд незаконних наказів, які грубо порушили трудові права позивача, за наслідком чого останній вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.08.2020 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 10.08.2020 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

11.09.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, з одночасним посиланням на те, що під час винесення відповідачем оспорюваних наказів останнім було дотримано усі вимоги норм КЗпП України. Також представник відповідача надав до суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

30.09.2020 року позивач надав до суду відповідь на відзив, в якому спростовує посилання відповідача викладенні в обґрунтування незгоди з повними вимогами.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.10.2020 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про витребування доказів, викладене у позовній заяві від 18.08.2020 року за вх.. №41349 та у відповіді на відзив від 30.09.2020 року за №48996 по цивільній справі №947/22198/20 залишенні без задоволення.

В судовому засіданні 16.10.2020 року позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з урахуванням посилань викладених у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях наданих до суду.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_1 з 11.06.2001 року працював на посаді завідуючого анестезіологічним відділенням Міської клінічної лікарні №10, яку було реорганізовано в Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради (КНП «МКЛ №10» ОМР).

16 грудня 2019 року Департаментом охорони здоров`я ОМР було видано Наказ за №515, згідно з яким було затверджено структури та профіль ліжкового фонду КНП «МКЛ №10» ОМР.

Відповідно до пункту 2 вказаного Наказу, за рахунок об`єднання відділення інтенсивної терапії загального профілю на 6 ліжок, анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії на 6 ліжок, анестезіологічного відділення у опіковому відділенні на ліжок та 3 ліжок стаціонару однієї доби розгорнуто у структурі КНП «МКЛ № 10» ОМР відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу на 21 ліжко, в якому передбачити наступні блоки:

-Блок цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді та загально терапевтичного профілю на 6 ліжок;

-Блок стаціонару однієї доби на 3 ліжка;

-Блок цілодобового спостереження за хворими з політравмою та опіками на 6 ліжок;

-Блок цілодобового спостереження за хворими неврологічного профілю на 6 ліжок.

Пунктом 1.8 вказаного Наказу було вирішено розробити та затвердити Положення про відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу та положення інших структурних підрозділів тощо. Також п. 1.9. наказу передбачена необхідність розроблення нового штатного розпису підприємства.

Відповідно до наданого до суду реєстру, працівників анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії було попереджено про проведенні організаційні заходи та зміни штатного розкладу з 01.01.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , як завідувач відділенням був ознайомлений 01.11.2019 року, про що наявний підпис останнього.

На виконання вказаного наказу від 16.12.2019 року, 28.12.2019 року КНП «МКЛ № 10» ОМР було видано Наказ за № 51-ос про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників підприємства з 01.01.2020 року, яким внесено в структуру КНП «МКЛ №10» ОМР з 01.01.2020 року зміни, створено відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу зі збільшенням ліжкового фонду до 21 ліжка через об`єднання відділення інтенсивної терапії загального профілю (6 ліжок) і анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії (6 ліжок) та виділено в структурі наступні модулі:

-Блок цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді та загально терапевтичного профілю на 6 ліжок;

-Блок стаціонару однієї доби на 3 ліжка;

-Блок цілодобового спостереження за хворими з політравмою та опіками на 6 ліжок;

- Блок цілодобового спостереження за хворими неврологічного профілю на 6 ліжок.

Як вбачається, на виконання вищевказаного Наказу Департаменту охорони здоров`я ОМР, 28 грудня 2019 року у КНП «МКЛ №10» ОМР було видано наказ за № 54-ос «Про тимчасове виконання обов`язків», яким призначено тимчасово виконуючим обов`язки не період з 01.01.2020 року по 19.02.2020 року на посаді завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектора ОСОБА_1 , з доплатою за завідування відділенням.

Відповідно до наданого до суду аркушу бесіди від 19.02.2020 року, складеного директором ОСОБА_8 , за присутності: заступника директора з економічних питань - ОСОБА_9 , заступника директора з управління персоналом - Черкашина Ю.М., головного бухгалтера ОСОБА_10 , юрисконсульта - ОСОБА_11 , голови профспілкового комітету ОСОБА_12 , що підтверджується їх підписами на відповідному аркуші, вбачається, що у зв`язку з вищезазначеною реорганізацією структурних підрозділів КНП «МКЛ №10» ОМР, ОСОБА_4 19 лютого 2020 року з ОСОБА_1 було проведено бесіду із запропонуванням рівнозначної до попередньої посади лікаря-анестезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді - 6 ліжок інтенсивної терапії загальнотерапевтичного профілю, крім того 3 ліжка блоку стаціонару однієї доби, зі збереженням основних посадових функцій та завдань і попереднього робочого місця та службового кабінету.

Також зазначений аркуш бесіди містить інформацію про те, що ОСОБА_1 було повідомлено і роз`яснено, що у разі його незгоди він буде звільнений за п.1 статті 40 КЗпП України з цього ж числа.

Як вбачається, зазначений аркуш бесіди ОСОБА_1 , не підписав.

Тієї ж дати, 19 лютого 2020 року, директором ОСОБА_8 , за присутності: заступника директора з економічних питань - ОСОБА_9 , заступника директора з управління персоналом - Черкашина Ю.М., головного бухгалтера Серебреникової О.А., юрисконсульта - ОСОБА_11 , голови профспілкового комітету ОСОБА_12 , що підтверджується їх підписами на відповідному акті, було складено акт, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 , завідувач відділення, лікар-анестезіолог анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії (6 ліжок) стаціонарного сектору КНП «МКЛ №10» ОМР був запрошений та з`явився для проведення бесіди з приводу його можливого переведення або звільнення 19.02.2020 року на підставі вимог п.1 статті 40 КЗпП України.

Зазначеним актом засвідчено, що ОСОБА_1 в результаті бесіди не надав своєї згоди (ні в усній формі, ні в письмовій) щодо переведення на запропоновану посаду.

За наслідком викладеного, КНП «МКЛ №10» ОМР було винесено Наказ №15-ос «Про звільнення з роботи», яким ОСОБА_1 , завідувача відділення, лікаря-анестезіолога анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії (6 ліжок) стаціонарного сектору КНП «МКЛ №10» ОМР, 19 лютого 2020 року звільнено у зв`язку з реорганізацією, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги, ст.44 КЗпП України.

Суд зазначає, що статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт третій статті 64 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При вищевикладених обставинах, суд доходить до висновку, оскільки на підставі Наказу Департаментом охорони здоров`я ОМР від 16 грудня 2019 року за №515, яким було вирішено об`єднати в КНП «МКЛ №10» ОМР відділення інтенсивної терапії загального профілю на 6 ліжок, анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії на 6 ліжок, анестезіологічного відділення у опіковому відділенні на ліжок та 3 ліжок стаціонару однієї доби розгорнуто у структурі КНП «МКЛ № 10» ОМР відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу на 21 ліжко, за рахунок чого передбачено наступні блоки: Блок цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді та загально терапевтичного профілю на 6 ліжок; Блок стаціонару однієї доби на 3 ліжка; Блок цілодобового спостереження за хворими з політравмою та опіками на 6 ліжок; Блок цілодобового спостереження за хворими неврологічного профілю на 6 ліжок, за наслідком чого КНП «МКЛ №10» ОМР 28.12.2019 року було видано Наказ за № 51-ос про внесення змін в структуру та штатний розпис працівників підприємства з 01.01.2020 року, тому в даному випадку в КНП «МКЛ №10» ОМР мали місце зміни в організації виробництва і праці, про які позивач був завчасно ознайомлений 01.11.2019 року, що підтверджується підписом останнього наявним у відповідному попередженні, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2011 року № 126/06/186-11 щодо виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника виконання обов`язку тимчасово відсутнього працівника без звільнення працівника від своїх основних обов`язків це заміна працівника, відсутнього у зв`язку з хворобою, відпусткою (без звільнення від основних трудових обов`язків), коли працівник разом зі своєю основною роботою виконує обов`язки тимчасово відсутнього працівника.

Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» (далі Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункти1).

Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХП, згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов`язки» необхідно виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що винесення наказу від 28.12.2019 року за №54-ОС про покладення тимчасового виконання обов`язків на позивача, було зумовлено з реорганізацією відділення, та створенням нових блоків, на які обирались посади, за наслідком чого винесення вказаного наказу є законним, що було зумовлено певною необхідністю, що виникла у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, за наслідком чого в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими.

Також, оскільки позивач був завчасно повідомлений про зміни в організації виробництва і праці, позивачу було запропоновано вакантну посаду, яка відповідала кваліфікаційному рівню позивача на яку останній відмовився переводитись, було завчасно попереджено про звільнення, а тому у відповідача були всі наявні підстави для звільнення позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, як встановлено судом, 06.04.2020 року до КНП «МКЛ № 10» ОМР надійшла доповідна записка від старшої сестри відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу ОСОБА_13 , в якій засвідчено, що їй було передано листок непрацездатності ОСОБА_1 .

Так відповідно до поданого до КНП «МКЛ №10» ОМР листку непрацездатності серії АДН №259740 від 19.02.2020 року, 06.04.2020 року КНП «МКЛ №10» ОМР було видано Наказ, яким скасовано Наказ «Про звільнення з роботи» від 19.02.2020 року №15-ос.

Пунктом 2 вказаного Наказу, у зв`язку зі скороченням посади завідувача відділенням, лікаря анестезіолога анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії стаціонарного сектору, призначено з 20.02.2020 року тимчасово виконуючим обов`язки на посаді лікаря-анестезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору ОСОБА_1 .

На підставі викладеного вбачається, що станом на дату винесення відповідачем наказу від 19.02.2020 року за №15-ос, позивачем не було повідомлено останнього про лікарняний, про такі обставини відповідач дізнався лише 06.04.2020 року, що підтверджується вищевказаною доповідною запискою. Доказів в спростування зазначених обставин позивачем до суду не надано.

За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач дізнавшись про перебування позивача на лікарняному, на момент винесення наказу про його звільнення, правомірно виніс Наказ №31-ос від 06.04.2020 року «Про скасування наказу про звільнення», за наслідком чого є безпідставними вимоги позивача про скасування Наказу №15-ос від 19.02.2020 року, оскільки порушене право позивача було відновлено з боку відповідача.

Як вже було встановлено, в КНП «МКЛ №10» ОМР відбулись зміни в організації виробництва, за наслідком чого було скорочено відділення анестезіології, завідувачем якого був позивач, а відтак виправданим є під час поновлення позивача на роботі, за наслідком винесення Наказу №31-ос від 06.04.2020 року, призначення його з 20.02.2020 року тимчасово виконуючим обов`язки на посаді лікаря-анестезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору.

Одночасно суд враховує, що матеріали справи не містять доказів, щодо запропонування позивачеві усіх посад рівнозначних його кваліфікаційному рівню, вільних на час винесення Наказу №31-ос від 06.04.2020 року, які в свою чергу не надані ані позивачем, не заявлялись позивачем у визначені процесуальні строки до витребування, як і не надані з боку відповідача.

Натомість, суд вважає за необхідне зазначити наступні встановлені обставини.

З вказаним Наказом від 06.04.2020 року за №31-ос, позивач був особисто ознайомлений 13.04.2020 року, що підтверджується підписом останнього на листі КНП «МКЛ №10» ОМР від 10.04.2020 року.

Як вбачається, в подальшому ОСОБА_1 перебував на підставі листків непрацездатності серії АДН №232244, серії АДН №233197, серії АДН №233146, на лікарняному терміном до 15.06.2020 року включно.

16.06.2020 року ОСОБА_14 мав стати до виконання своїх посадових обов`язків, про що зазначено у листку непрацездатності серії АДН №233197.

16.06.2020 року завідуючим відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу ОСОБА_5 було складено рапорт за вх. № 37, в якому засвідчено, що т.в.о. лікаря-анестезіолога старшого лікаря блоку цілодобового спостереження за хворими у після операційному періоді стаціонарного сектору ОСОБА_1 , після лікарняного, до своїх посадових обов`язків не приступив. Протягом робочого дня 16.06.2020 року на роботі був відсутній.

16.06.2020 року КНП «МКЛ №10» ОМР, на підставі вказаного рапорту, було складено Наказ №35-адм. «Про організацію комісії для перевірки факту відсутності на робочому місті ОСОБА_1 ».

Тієї ж дати, комісією у складі: директора ОСОБА_4 , заступника директора з управління персоналом адміністративної частини Черкашиної Ю.М., завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору ОСОБА_5 , було складено акт, яким встановлено та зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці більше 4-х годин протягом 16.06.2020 року, а також зазначено, що отримати письмові пояснення працівника з приводу його відсутності на роботі не вдалось.

На підставі вказаного акту від 16.06.2020 року, НКП «МКЛ №10» ОМР 17.06.2020 року винесено Наказ №36-адм. «Про оголошення догани», яким оголошено догану тво лікаря-анестезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 17.06.2020 року, що підтверджується рапортом завідуючого відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу ОСОБА_5 , зареєстрованим за вх. №38.

За наслідком вказаного рапорту, комісією у складі: директора ОСОБА_4 , заступника директора з управління персоналом адміністративної частини Черкашиної Ю.М., завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору Цалко В.М., 17.06.2020 року було складено акт, яким встановлено та зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці більше 4-х годин протягом 17.06.2020 року, а також зазначено, що отримати письмові пояснення працівника з приводу його відсутності на роботі не вдалось.

18.06.2020 року ОСОБА_1 також не з`явився на робочому місці, що підтверджується рапортом завідуючого відділення анестезіології та інтенсивної терапії модульного типу ОСОБА_5 , зареєстрованим за вх. №39.

За наслідком вказаного рапорту, комісією у складі: директора ОСОБА_4 , заступника директора з управління персоналом адміністративної частини Черкашиної Ю.М., завідувача відділенням, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору ОСОБА_5 , 18.06.2020 року було складено акт, яким встановлено та зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці більше 4-х годин протягом 18.06.2020 року, а також зазначено, що отримати письмові пояснення працівника з приводу його відсутності на роботі не вдалось.

18.06.2020 року НКП «МКЛ №10» ОМР було видано Наказ за №59-ос «Про звільнення з роботи», яким ОСОБА_1 , колишнього завідувача відділенням, лікаря-анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії стаціонарного сектору, який був допущений до тимчасового виконання обов`язків за посадою лікаря-анестезіолога (старшого лікаря) блоку цілодобового спостереження за хворими у післяопераційному періоді відділення анестезіології та інтенсивної терапії стаціонарного сектору, 18.06.2020 року звільнено у зв`язку з прогулом (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без важних причин, п.4 ст.40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 було скеровано заяву на адресу НКП «МКЛ №10» ОМР про надання щорічної основної відпустки з 16.06.2020 року по 19.07.2020 року.

Зазначена заява надійшла до відповідача 23.06.2020 року та зареєстрована за вх. №40.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо з`явитись на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Однак, позивач в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, не надав до суду належних доказів на підтвердження поважних причин, що перешкоджали йому з`явитись на роботу протягом 16.06.2020 року, 17.06.2020 року, 18.06.2020 року, які не могли були усунуті самим працівником.

Щодо доводів позивача про незаконність наказу від 18.06.2020 року, оскільки ним було подано заяву про надання йому відпустки з 16.06.2020 року, суд вважає необґрунтованими, оскільки як встановлено судом, зазначена заява надійшла до КНП «МКЛ №10» ОМР 23.06.2020 року.

Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ним сповіщалось НКП «МКЛ №10» ОМР про надіслання відповідної заяви.

Також суд вважає, що скерування відповідної заяви, не є належним доказом, що підтверджує поважність причин, що перешкоджали йому з`явитись на роботі.

Відповідно до ст.139 ЦПК України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

При викладених обставинах, суд доходить до висновку, що є доведеним факт відсутності позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, за наслідком чого відповідачем правомірно було винесено наказ №59-ос від 18.06.2020 року «Про звільнення з роботи».

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, дослідивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також в сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними та скасування наказів є необґрунтованими, за наслідком чого в цій частині вимог слід відмовити.

З урахуванням того, що вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, є похідними від вимоги про скасування наказу «Про звільнення», та їх наслідок залежить від наслідків розгляду вказаної вимоги, а відтак оскільки у задоволенні позову позивача про скасування наказу про звільнення, відмовлено, решта вимог позивача задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем до відшкодування не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 12, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради (місцезнаходження: 65074, м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, 61-А) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.10.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.