ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1422/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №756/3513/19 Категорія: 310040000 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Власюк Катерини Петрівни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що позивач з 04 серпня 2012 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 березня 2017 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, шлюб між сторонами було розірвано.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року було визначено порядок спілкування батька з сином.

З березня по вересень 2018 року відповідач взагалі жодного разу не бачив сина, не виявив будь-якого інтересу до нього, не телефонував і не цікавився життям та здоров`ям дитини, а до цього часу бачився вкрай рідко.

Відповідач порушував встановлений рішенням суду порядок спілкування з дитиною, приходив на ігровий майданчик під час прогулянок сина з матір`ю, при цьому мав на меті не спілкуватися з сином, а ображати та обмовляти колишню дружину.

Відповідач штучно створює і всіляко провокує ситуації, які негативно відображаються на психіці сина та його загальному ставленні до відповідача, як батька.

Ставлення та поведінка відповідача призвела сина до того, що у дитини виникли проблеми зі здоров`ям, через що матір була змушена звернутися до психолога.

Син проживає з позивачем, мати у повному обсязі утримує дитину, оскільки батько нехтує своїм обов`язком по сплаті аліментів.

Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 .

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено ухилення батьком від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила суд рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що батько не виконує свої батьківські обов`язки належним чином, не приймає участі у вихованні сина, не забезпечує дитину матеріально, завдає дитині психологічні травми та викликає страх, паніку при зустрічі батька.

Судом не було враховано, що батько не зустрічається та не спілкується з сином, не виявляє до цього ніякої ініціативи, не цікавиться навчанням та розвитком сина, не утримує сина і не забезпечує його необхідними речами для життя.

Всі спроби відповідача спілкуватися з дитиною, насправді спрямовані на те, щоб ображати та тероризувати колишню дружину.

25 серпня 2020 року представник ОСОБА_2 надіслала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини. Позивачем не надано належних та допустимих доказів умисного ухилення відповідача від участі у вихованні дитини.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Власюк К.П. 23 жовтня 2020 року надіслала на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що 26 жовтня 2020 року вона братиме участь у інших судових засіданнях у Київському апеляційному суді, а також, у зв`язку з зростанням кількості хворих на корона вірус й продовженням карантину до 01 листопада 2020 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з матеріалами справи розгляд даної справи було призначено на 11 год. 00 хв. 13 жовтня 2020 року та відкладено його, у зв`язку із поданням адвокатом Власюк К.П. клопотання, в якому вона вказувала, що не може з`явитись в судове засідання, оскільки на 10 год. 00 хв. 13 жовтня 2020 року призначено судове засідання у Печерському суді м. Києва у справі № 757/568/20, в якій адвокат представляє інтереси позивача за зустрічним позовом та о 16.00 год. У Голосіївському суді по справі №752/1673/20.

Отже, адвокат Власюк К.П. вдруге подає клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Учасникам справи надано право брати участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у порядку, визначеному статтею 212 ЦПК України, чим представник скаржника не скористалась.

Із клопотань адвоката вбачається, що судові засідання у справі № 757/568/20, 752/1673/20 та у даній справі призначені у різний час (10 год. 00 хв. та 16 год. 00 хв. відповідно), тому у представника була можливість прийняти участь у справі в режимі відеоконференції поза межами апеляційного суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що наведені представником ОСОБА_1 - адвокатом Власюк К.П. причини неможливості прибуття в судове засідання, не є поважними, та розгляд справи можливо провести без її участі, у зв`язку із належним повідомленням.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 серпня 2012 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 березня 2017 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, шлюб між сторонами було розірвано.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року було визначено порядок спілкування батька з сином.

Згідно до змісту статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною 1 статті 12 ЗУ «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

З аналізу діючого законодавства вбачається, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду.

Частиною 1 статті 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, а саме: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Європейський суд з прав людини зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в ході розгляду справи такі докази позивачем суду надані не були

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини не дає підстав позбавляти особу батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутня стверджувальна частина про необхідність позбавлення батьківських прав.

Статтями 111 та 114 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства», визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. При цьому діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, недоторканності свого житла і таємниці своєї кореспонденції. Не допускається втручання державної влади у здійснення цього права, крім випадків, коли це втручання передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров`я чи моральності або для захисту прав і свобод інших осіб.

Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки належним чином, не приймає участі у вихованні сина та не забезпечує дитину матеріально не спростовує висновків суду першої інстанції.

Таким чином позивачем не надано, як в суд першої інстанцій так і до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення - без змін.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Власюк Катерини Петрівни - залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2020 року - залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді