БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/789/2020
Провадження № 2/497/496/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

30.10.2020 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2020 р. позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просила визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти її з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою.

В обґрунтування своєї вимоги позивач стверджує, що вона є власником вказаного житлового будинку - де зареєстроване місце проживання її колишньої невістки - колишньої дружини її, позивачки, сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка у вказаному домоволодінні майже не проживала. До теперішнього часу відповідач значиться зареєстрованою у її, позивача, будинку і не припиняє реєстрацію свого місця проживання в добровільному порядку, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого права власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила, що вона є власником вказаного у позові житлового будинку, не заперечувала проти заочного розгляду справи, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та пояснила, що проживає у зазначеному будинку разом з сином та онуком. Відповідач - є її колишньою невісткою, яка сама виявила бажання розірвати шлюб з її, позивачки, сином, і вже більш, ніж чотири роки з ними не проживає, сама пішла з їхнього будинку, в сина є вже нова родина. Відповідач проживає наразі десь в м.Одеса і за цей час жодного разу до них не приїжджала, не цікавилася питанням проживати в її, позивача, будинку, який вона, позивач, отримала у спадщину від свого чоловіка. Вона, позивач, точно знає, що у відповідачки є рідна матір, яка має свій власний житловий будинок в м.Болград і проживає в ньому, тому відповідачка, на її, позивача, думку, цілком може зареєструвати своє проживання в матері або в ового чоловіка, з яким вона вже проживає. На вулиці, без даху над головою відповідачка не залишиться, оскільки вона така активна і самостійна людина, ладна сама приймати рішення стосовно свого життя і здійснювати їх. Її, позивача, онук - що є сином відповідача - напередодні судового засідання зв`язувався телефонним зв`язком з відповідачкою, і та підтвердила, що не може приїхати для зняття з реєстрації, не буде заперечувати проти зняття її з реєстрації у будинку позивача судовим рішенням.

Відповідач до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася судовими повістками та через оголошення на сайті судової влади, про що в матеріалах справи є відповідні докази, суду письмових заяв чи пояснень не надала, судом отримана відповідь з адресної довідки про те, що ця відповідачка значиться зареєстрованою за вказаною адресою.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 - син позивача, та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - сусіди позивача - підтвердили пояснення позивачки та повідомили, що позивача давно і добре знають, як і відповідача ОСОБА_2 , яка дійсно не проживає у вказаному житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - з часу ще до оформлення розірвання шлюбу з ОСОБА_3 - сином позивача, тобто, більше, ніж рік - понад три роки.

Вислухавши у судовому засідання позивача, свідків, які підтвердили пояснення позивача, дослідивши надані суду докази, що узгоджуються з поясненнями, наданими суду у судовому засіданні, вивчивши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги - задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2020 року за №209085811 (а.с.3), та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (від 15.05.2020 року, р.№313, а.с.7) позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- згідно рішення Болградського районного суду Одеської області (справа №497/933/18), шлюб між відповідачем ОСОБА_2 , та сином позивача був розірваний 25.09.2018року - на дату набрання судовим рішенням законної сили, тобто, з часу, коли відповідач перестала бути членом родини позивача пройшло більше року.

Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Аналіз наведених вище норм діючого законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, відповідно до статті 7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з вказаної норми, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно є власником будинку АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 дійсно виїхала з нього, не проживає в ньому і не потребує цього тривалий час - більш, ніж один рік, суду не надано відомостей, що в неї відсутнє інше місце проживання, але відповідач добровільно не вживає заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірного будинку, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідача щодо цього будинку, що є підставами для визнання судом відповідача такими, що втратив право на користування спірним житлом для захисту прав позивача вільно володіти та розпоряджатися своїм майном - незалежно від волі сторонніх осіб.

Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

Керуючись ст.71,72 Житлового кодексу України, ст.ст.317,319,321 ЦК України, ст.ст.4,10,13,76-81, 83, 95, 200, 247ч.2, 258,259,263-265,268ч.4,273,354,355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Болградську міську раду Одеської області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду може бути переглянуте Болградським районним судом Одеської області за заявою відповідача, яка подається до канцелярії суду особисто відповідачем чи його представником, або надсилається ними поштою на адресу суду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлений 30.10.2020 року.

Суддя А.В. Кравцова