ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1577/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/6322/15-ц Категорія: 301030300 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретарПопова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.07.2020 (ухвалене о 16 год. 35 хв. у залі судових засідань Уманського міськрайонного суду, повний текст складено 20.07.2020, суддя в суді першої інстанції Гудзенко В.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила поділити між сторонами в натурі спільне майно подружжя - будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , мотивуючи про те, що вказане майно набуто сторонами в період шлюбу за спільні кошти. Після фактичного розпаду сім`ї відповідач проживає у спірному будинку, позивача до нього не пускає, замінив вхідні замки і позивач вимушена проживати у своїх батьків. Домовитися з відповідачем про добровільний розподіл спільно нажитого майна неможливо.

Згідно акту технічної консультації №33-09-2015, виданого ПП «Домірент», спірний будинок підлягає розподілу в натурі. Просить здійснити розподіл спільного майна подружжя згідно варіанту №1 запропонованого експертом, а саме: виділити у власність ОСОБА_1 приміщення 1-1 площею 7,6 м.кв., 1-2 площею 7,8 м.кв., 1-5 площею 14,1 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , вартістю 84290 грн., Ѕ сараю « Б », вартістю 2111 грн., погріб « В », вартістю 1220 грн., що розташовані за вищевказаною адресою, а всього на загальну суму 87621 грн, що складає 57% домоволодіння. Виділити у власність ОСОБА_2 приміщення 1-3 площею 8,4 м.кв., 1-4 площею 14,1 м.кв. в будинку АДРЕСА_1 , вартістю 64290 грн., Ѕ сараю « Б », вартістю 2111 грн., що розташовані за вищезазначеною адресою, а всього на загальну суму 64401 грн., що складає 43% домоволодіння. Зобов`язати ОСОБА_1 компенсувати ОСОБА_2 різницю вартості частини домоволодіння в сумі 21220 грн., та закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-1 і 1-3 та 1-5 і 1-4. Зобов`язати ОСОБА_2 зробити окремий вхід зі сторони приміщення 1-3 чи 1-4.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.07.2020 позовні вимоги у справі залишено без задоволення, оскільки висновком експерта встановлена неможливість розподілу спірного будинковолодіння за тих умов, що вказані в позовних вимогах.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 14.08.2020 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши в мотивувальній частині, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю сторін, а в резолютивній частині вказати, що в задоволенні позову слід відмовити, але визнати за кожною зі сторін право власності на 1 / 2 частину спірного домоволодіння. В обґрунтування вказано на те, що суд не врахував докази, надані позивачем. Суд не визнав спірний будинок спільною власністю сторін, попри те, що його було придбано в період шлюбу, чим порушив право власності позивача на 1 / 2 частину зазначеного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що сторони 26.12.2006 зареєстрували шлюб.

09.08.2007 згідно договору купівлі-продажу сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір оформлений на відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернулася в ПП «Домірент» з клопотанням про проведення будівельно-технічногодослідження по розподілу зазначеного будинковолодіння. На вирішення дослідження поставлено питання:

1) яка дійсна ринкова вартість житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 52,0 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

2) яка вартість 1 / 2 частини вказаного житлового будинку;

3) яка вартість надвірної споруди - сарай позначеної в технічному паспорті на садибний житловий будинок літерою « Б » та погріб « В » по АДРЕСА_1 ;

4) яка вартість 1 кв.м. спірного житлового будинку;

5) які можливі варіанти розподілу спірного домоволодіння.

15.05.2015 позивачу було надано акт технічної консультації №33-09-2015 по розподілу домоволодіння по АДРЕСА_1 , згідно якого оцінювач визначив три варіанти розподілу будівель та споруд будинковолодіння.

Згідно наданого відповідачем висновку №21/05-16/БУД ПП «Техбудексперт» від 26.07.2016 ринкова вартість будинковолодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 становить 95992,00 грн. Згідно діючих Державних будівельних норм та згідно копії Технічного паспорту розподіл житлового будинку у існуючому стані не можливий: немає приміщення другої кухні, площею не менше 7,00 кв.м.; немає приміщення другого санвузла; немає узаконеного другого входу до частини житлового будинку; немає житлових кімнат площею не менше 15 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №1516/18-23/1015/19-23 від 25.04.2019, яка проведена на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду від 07.06.2017, визначення ринкової вартості житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 можливо лише за наявності повної та такої, що відповідає дійсності, інформації про земельну ділянку та будівлі, споруди розташовані на ній, оскільки зазначена інформація може суттєво впливати на вартість нерухомості, яка оцінюється. Розподіл домоволодіння по АДРЕСА_1 шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень існуючого житлового будинку з метою влаштування двох ізольованих квартир у відповідності до ідеальних часток співвласників не можливий, оскільки, виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім`єю, не можливо виконати вимоги пунктів: 2.22, 2.24 ДБН В.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (невідповідність загальної площі та об`ємно планувальних рішень житлового будинку); п.6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

В судовому засіданні встановлено та не заперечується учасниками справи, що експертами досліджувалося будинковолодіння по АДРЕСА_1 , однак в висновках допущена описка з вказівкою адреси: АДРЕСА_1 .

Позивач в цій справі порушує перед судом питання про поділ в натурі між співвласниками спірного нерухомого майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначені фактичні обставини сторонами у справі під сумнів не ставляться. Правовідносини, наявні на підставі вищевикладених обставин, мають наступне правове рулювання.

Порушене позивачем питання регламентується наступними правовими нормами.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.

Отже суд першої інстанції правильно виходив з того, що майно, питання про поділ якого ставить позивачка, є набутим в шлюбі, отже є спільним майном подружжя, оскільки протилежного суду не доведено належними та допустимим доказами по справі.

Особливості правового регулювання інституту права спільної власності містяться в спеціальних нормах глави 26 розділу 1 «Книги третьої» ЦК України «Право спільної власності».

Поняття спільної сумісної власності визначено ч.1 ст.368 ЦК України як власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної сумісної власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм спільним майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної сумісної власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.369 ЦК України учасники спільної сумісної власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Аналогічні положення містить ст. 371 ЦК України, яка регламентує поділ майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

З семантичного аналізу змісту зазначеної норми права слідує, що виділ у натурі частки з майна, що є у спільній власності, допускається лише у разі його технічної можливості.

При цьому у разі реального поділу певного об`єкта власності між співвласниками, він припиняє своє існування у розумінні речі, на яку поширюється спільна власність, а натомість утворюються два нові об`єкти, на яких поширюються окремі права власності нових власників, що слідує зі змісту ст.364 ЦК України. Отже нові об`єкти, які утворилися після поділу спільного майна, повинні відповідати вимогам, які ставляться до речей, як об`єктів права власності.

У даному випадку після поділу спільного домоволодіння мають утворитися два нові житлові приміщення (квартири), які повинні мати властивості, що є обов`язковими для того, щоб визнавати ту чи іншу нерухомість житловим приміщенням, зокрема, мати певну величину площі, щоб відповідати вимогам ст.181 ЦК України та п.10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою КМУ від 08.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18.06.2007 №55.

У даній справі висновком експерта від 25.04.2019 встановлено, що реальний розподіл спільного будинковолодіння сторін в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників провести неможливо, оскільки, зокрема, площа, яка виділяється кожному із співвласників, буде меншою за мінімальну площу однокімнатної квартири, яку передбачено п.2.22 ДБН В.2.2-15 2005 «Житлові будинку. Основні положення» (мінімальна площа однокімнатної квартири 30 кв.м.).

Отже висновки суду про неможливість поділу в натурі спільного майна між співвласниками є вірними.

Однак, вирішуючи спір у справі, суд помилково не врахував таке.

Щоб вирішити питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий правовий висновок відображено в постанові ВСУ від 18.01.2017 у справі №405/343/15-ц та неодноразово підтверджено в постановах ВС, зокрема, від 07.11.2018 справа №405/2391/15-ц.

Отже в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (як у цій справі), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, що свідчить про обґрунтованість відповідних апеляційних доводів скаржника.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.07.2020 в даній справі слід скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права ст. 71 СК України, та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання ідеальних часток подружжя в розмірі 1 / 2 частина за кожним в спільному майні без його реального розподілу, залишивши майно у їх спільній частковій власності.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути половину витрат по сплаті судового збору в розмірі (2280,33 + 876,00) / 2 = 1578,16 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.07.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частину будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1578,16 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 27.10.2020.

Суддя-доповідач

Судді