П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 лютого 2020 року. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським Анатолієм Миколайовичем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №61313699 згідно виконавчого листа №2-4511/2013, виданого 20.11.2013 року Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за договором кредиту в розмірі 1 075 020,63 грн.Вважає, що вказана постанова є незаконною, оскільки виконавчий лист був пред`явлений з пропуском річного строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання декілька разів поспіль. Так, виконавчий лист раніше вже пред`являвся на виконання. Після повернення виконавчого документа стягувачу 28.04.2015 року у ВП №46038917 останнім днем строку нового пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання було 28.04.2016 року. В той же час стягувач подав заяву про відкриття виконавчого провадження до відділу державної виконавчої служби лише 29.04.2016 року, тобто з пропуском визначеного у виконавчому листі річного строку, що мало б стати підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження №50999611. 26.07.2017 року виконавчий лист в черговий раз був повернутий стягувачу, відтак річний строк для наступного пред`явлення його до виконання сплив 26.07.2018 року, однак всупереч ЗУ «Про виконавче провадження» приватний виконавець відкрив виконавче провадження 19 лютого 2020 року. На підставі викладеного просила задовольнити її скаргу.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року в задоволенні вищезазначеної скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, заявник направила апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року, постановити нову ухвалу про задоволення скарги в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що виконавчий лист у даній справі суд видав 20.11.2013 року, тобто після набрання чинності законом №2677-VI, тому строк пред`явлення цього виконавчого листа до виконання повинен визначатися цим законом і становити один рік з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили. Остання постанова про повернення виконавчого листа стягувачу була винесена 26.07.2017 року, відтак останнім днем для пред`явлення виконавчого листа до виконання було 26.07.2018 року. В той же час виконавчий лист було вчетверте пред`явлено до виконання 18.02.2020 року, тобто з пропуском строку. Крім того, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був пропущений і в минулий раз, що мало б бути враховане виконавцем. Також вважає висновки суду першої інстанції про те, що оцінка правомірності дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження у 2016 року виходить за межі розгляду даної скарги, неналежними.

Приватний виконавець направив відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції апелянт ґрунтував свою позицію насамперед тим, що виконавчий лист було видано в 2013 році, коли законом був встановлений термін пред`явлення його до виконання в один рік. При цьому зміна закону щодо даного строку не може розповсюджуватися на термін пред`явлення до виконання даного конкретного виконавчого листа, так як правовідносини регулюються тими правовими нормами, що діяли на час їх виникнення. Таким чином строк пред`явлення виконавчого листа від 20.11.2013 року становить 1 рік. Окрім того апелянт вважає неналежними висновки суду першої інстанції щодо того, що предметом розгляду в даній справі є лише оцінка законності тих дій виконавця, які безпосередньо оскаржила ОСОБА_1 в рамках даної справи.

З такою позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років. Вказана редакція закону набрала чинності 05 жовтня 2016 року. При цьому пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Зважаючи на пряму норму закону, яка врегульовує дане питання, твердження апелянта про те, що до спірного виконавчого листа має застосовуватися річний строк пред`явлення до виконання, є безпідставними.

Положенням п. 1 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу через неможливість виконання рішення суду строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

В ході розгляду справи було встановлено, що оскаржувані в рамках даної справи дії приватного виконавця (відкриття провадження, накладення арешту на майно) були вчинені останнім 19.02.2020 року. При цьому, як свідчать відмітки на виконавчому листі, його як неодноразово пред`являли до виконання, так і неодноразово повертали стягувачу у зв`язку із неможливістю виконання. Останній раз виконавчий документ було повернуто стягувачу 27.06.2017 року. За таких умов, зважаючи на вищенаведені норми закону, з моменту повернення 27.06.2017 року виконавчого документу стягувачу строк пред`явлення його до виконання розпочав новий відлік. Оскільки такий строк становить 3 роки, про що вже було зазначено вище, посилання скаржника на незаконність дій виконавця з цього приводу, які вона поклала в основу своєї позиції, не відповідають ні вимогам закону, ні дійсним обставинам справи, що й було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду і з позицією суду першої інстанції щодо меж розгляду в даній справі.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи виключно за зверненням особи в межах заявлених нею вимог.

В своїй скарзі ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання неправомірними дії та скасування постанови №61313699 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. від 19.02.2020 року про відкриття провадження а також накладення арешту на майно та кошти боржника. За таких умов суд обмежений тим предметом розгляду, який визначила сама скаржник, і не може здійснювати оцінку правомірності чи неправомірності інших рішень інших виконавців, зокрема щодо відкриття попередніх виконавчих проваджень за даним виконавчим документом.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько