ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8009/20 Справа № 206/1313/20 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Територіальна громада в особі Дніпровської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що у липні 1997 року позивачці стало відомо про продаж будинку АДРЕСА_1 . Вона зустрілась з продавцем, він представився як ОСОБА_3 і показав паспорт з пропискою за вищезазначеною адресою, пояснив, що продає будинок за 2000,00 грн. На сімейній нараді було прийнято рішення придбати вищезазначений будинок та 21 грудня 1997 року вони зустрілись з ОСОБА_2 у нього вдома і при свідках передали йому завдаток в сумі 500 доларів США, що станом на 20 грудня 1997 року, становило 948,00 грн. Всі переговори відповідач ОСОБА_2 вів з нею і вони домовились, що для оформлення документів на спадщину та зняття з реєстраційного обліку необхідно певний час, тому встановили термін до травня 1998 року, при цьому ОСОБА_2 зазначив, що переїхати у будинок вони можуть раніше. Відповідач ОСОБА_2 запевнив, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_4 , він єдиний спадкоємець і фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом з матір`ю у будинку АДРЕСА_1 , тому вони безперешкодно зможуть оформити все нотаріально, надав частину документів. Відповідач ОСОБА_2 являється сином володільці спірного будинку ОСОБА_4 , станом на 21 грудня 1997 рік. На початку лютого 1998 року ОСОБА_2 приніс позивачці ключі від будинку. Також ОСОБА_2 повідомив, що знявся з реєстраційного обліку і пояснив, що у будинку відсутнє газопостачання, зрізані батареї, є проблеми з електричної енергією, а тому залишкову суму - 600 доларів США, що станом на 01 лютого 1998 року становить 1157, 70 грн., за будинок просив зарахувати на усунення комунальних недоліків та сплату заборгованостей. В цей же день ОСОБА_2 попросив ще трохи грошей. Позивач дала 350,00 грн., але без розписок. У суботу 21 лютого 1998 року у присутності ОСОБА_2 вони переїхали до будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що фактично угода між ними відбулася, оскільки відповідач ОСОБА_2 передав, а позивач з сім`єю прийняла у власність зазначений будинок. Між мною та відповідачем була угода на оформлення правовстановлюючих документів у травні 1998 року, тому позивач вважає, що давність володіння починається саме з цього часу. Однак відповідач ОСОБА_2 зник і де знайти його не відомо. 25 травня 1998 року позивач звернулась з заявою до відділу внутрішніх справ Самарської районної Ради народних депутатів по факту заволодіння шахрайським шляхом її коштами. Позивач з сім`єю продовжували проживати у будинку. Поновили газо - та електропостачання, уклавши договори та провівши роботи по встановленню лічильників, що підтверджується копіями договорів та квитанціями по оплаті виконаних робіт. У січні 2000 року позивач звернулась до Виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, як установі, що діє від імені міської ради в питаннях оформлення прав на нерухоме майно, з питанням оформлення прав на домоволодіння по АДРЕСА_1 . 03 березня 2000 року позивачем отримано відповідь з відмовою. Позивач з сім`єю відкрито, безперервно проживає у будинку майже 22 роки, сплачує усі необхідні комунальні платежі, податки на землю і вважає, що придбала будинок добросовісно, залишилось оформити право власності. З 21 лютого 1998 року і по теперішній час позивач проживає без реєстрації в житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . З травня 1998 року по теперішній час відповідач, або будь-яка інша особа не пред`являли вимоги до їх родини про повернення будинку АДРЕСА_1 , а тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , як підставу для задоволення позову зазначає, що спірний будинок вона отримала на підставі усної домовленості з відповідачем як спадкоємцем власника майна, тобто за наявності титулу (підстави) тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності, а саме положень ст. 344 ЦК України до спірних відносин, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , що підтверджується копією посвідки про народження (а.с.14).

З копії рішення народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська №2-1289(70) від 07.09.1970 встановлено, що ОСОБА_4 після одруження з ОСОБА_5 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_6 » та після розірвання шлюбу повернула дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 » (а.с.16).

З копії свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_2 вбачається, що його батьком був ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с.15).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 являється донька ОСОБА_4 . Спадковим майном являється житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.36).

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 401/6 від 22.08.1985 про затвердження актів приймання в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 , встановлено, що ОСОБА_10 без дозволу на земельній ділянці по АДРЕСА_1 збудувала будинок.

Цим же рішенням затверджено акти приймання в експлуатацію самовільно збудованого жилого будинку Б-І і розділено домоволодіння на два самовільних у зв`язку з чим: за гр. ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку площею 750 кв.м. та присвоєно домоволодінню поштова адреса АДРЕСА_1 ; за гр. ОСОБА_10 закріплено земельну ділянку площею 749 кв.м. та присвоєно домоволодінню поштову адресу АДРЕСА_2 (а.с.37).

Відповідно до копії запису акту про смерть № 539 від 21 травня 1997 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.72).

Згідно повідомлення Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори від 26 травня 2020 року №733/01-16 спадкова справа після ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла у 1997 році, не заводилась (а.с.69).

На звернення ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів з приводу оформлення прав на домоволодіння по АДРЕСА_1 позивачем отримано відповідь, відповідно до якої спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 являється її син, який не прийняв спадщину. До встановлення всіх осіб, які можуть бути спадкоємцями після ОСОБА_4 питання про перехід спадкового майна до держави не може бути вирішений (а.с.22).

Відповідно до довідки Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області по кримінальній справі № 680565, якою зазначено, що провадження зупинено з 04 серпня 1998 року, у зв`язку не встановлення місця знаходження ОСОБА_2 (а.с.23).

Відповідно до копії акту від 24 грудня 2019 року за підписами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю за згодою ОСОБА_2 оселилась і проживає за адресою АДРЕСА_1 з 21 лютого 1998 року по теперішній час (а.с.26).

Відповідно до копії довідки №7137 позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.27).

Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому за ОСОБА_4 (а.с.78).

ІНФОРМАЦІЯ_6 чоловік позивачки ОСОБА_14 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.28).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , як підставу для задоволення позову зазначає, що спірний будинок вона отримала на підставі усної домовленості з відповідачем як спадкоємцем власника майна, тобто за наявності титулу (підстави) тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності, а саме положень ст. 344 ЦК України до спірних відносин, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , як підставу для задоволення позову зазначає, що спірний будинок вона отримала на підставі усної домовленості з відповідачем як спадкоємцем власника майна, тобто за наявності титулу (підстави) тому в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення позову та визнання права власності за набувальною давністю, не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона є добросовісним набувачем та без титульного володіння, оскільки угода не відбулася, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки як зазначає сама позивачка та апелянт у даній справі, що спірний будинок було придбано нею за усної домовленості з відповідачем, як власником спадкового майна, тобто за наявності титулу, а отже до спірних правовідносин не можливо застосувати норми закону щодо набувальної давності.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко