Справа № 487/4436/20
Провадження № 2/487/1992/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2020 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання - Гулого С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, -

за участю:

представника позивача - Труби К.Б.

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

05.08.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 4292,01 грн. за період з травня 2019 по липень 2020 року витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 24.07.2009 по 01.10.2019. Квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час шлюбу та належать сторонам, виходячи із рівності часток, по Ѕ частки кожному, відповідач разом із дитиною у вказаній квартирі не проживає з травня 2019 та не приймає участі в утриманні свого майна. Всі витрати позивач несе одноособово. За період з травня 2019 по липень 2020 ним було сплачено: ОСББ «Фрунзе-14» - 3750 грн. (250 грн.х15) , з травня 2019 по травень 2020 за опалення - 4232,03, 07.05.2019 за ремонт системи опалення - 550 грн., за постачання та транспортування газу за період з червня 2019 по лютий 2020 - 31 грн., згідно показів лічильника та за водопостачання з червня 2019 по січень 2020 - 21 грн., ., згідно показів лічильника, а всього 8584,03 грн., тому відповідач повинна відшкодувати половину сплаченої позивачем суми.

Ухвалою від 21.08.2020 відкрите провадження у справі.

14.09.2020 відповідач надала до суду відзив в якому просила в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що в період шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1 на ім`я позивача ОСОБА_1 , який став членом ОСББ «Фрунзе-14» та уклав на своє ім`я договори про надання комунальних послуг. Вона та їхня дитини в квартирі ніколи не проживали і не користувались нею, оскільки позивач позбавив її доступу до квартири, з приводу чого вона зверталась до правоохоронних органів. На теперішній час між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя, зокрема вищевказаної квартири, проте рішення по справі не постановлено. Тому частки співвласників не визначені в спірній квартирі, у сторін відсутні договори щодо користування квартирою та її утримання, відповідач не проживає в квартирі, оскільки позивач не надає доступ до квартири, тому позовні вимоги є безпідставними. Також не підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., оскільки є лише квитанція про переказ грошових коштів адвокату у розмірі 3845 грн., без зазначення які саме послуги адвоката надавались у цій справі, враховуючи, що в провадженні судів перебуває на розгляді декілька справ.

06.10.2020 представник позивача надала клопотання про залучення до справи доказів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному з підстав зазначених в позові, просила про їх задоволення, посилаючись на те, що відповідач є власником Ѕ частки спірної квартири, виходячи з презумпції спільного права власності подружжя, тому зобов`язана утримати своє майно, своє право власності відповідач підтвердила, звернувшись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Позивач просить стягнути реально ним понесені витрати на утримання житла, що підтверджується наданими квитанціями за вказаний період , відповідно до рахунків-повідомлень , в спірній квартирі позивач також не проживає, але несе особисто витрати. Судові витрати складаються зі сплати судового збору 840 грн.. та 3000 грн. правової допомоги, відповідно до наданих доказів.

В судовому засіданні відповідач просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі зазначивши, що спірна квартира була придбана у 2016 році, в неї частково зроблено ремонт та вона не придатна для проживання. Позивач є одноособовим власником цієї квартири, вона звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири, позивач не заперечує проти цього, але на теперішній час її частка у праві власності не визначена, справа не розглянута. Вона квартирою не користується, оскільки їй перешкоджає позивач, який забрав ключи, будь-якими комунальними послугами також не користується, позивачем жодна сума оплат не підтверджена доказами, що вказані суми стосуються утримання спірного нерухомого майна, а не є внесками до ОСББ, членом якого є позивач, оплата за газ та водопостачання проводиться відповідно до показів лічильників, вона цими послугами не користується, сума 550 грн. на ремонт системи опалення перерахована в ОСББ «Фрунзе-14» та вказані суми перераховуються кожного року, та їй невідомо на які потреби ОСББ витрачає ці кошти, оплата за опалення не зрозуміло з чого складається також.

Заслухавши пояснення представника позивач та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2009 , який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.08.201, яке набрало законної сили 01.10.2019.

В період перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони набули у власність, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.08.2016, об`єкт житлової нерухомості у м. Миколаєві, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , право власності на вказане майно зареєстровано за позивачем ОСОБА_3 , згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.03.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Крім того, суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому у тому числі просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 як на спільне сумісне майно подружжя та як зазначила в судовому засіданні відповідач та представник позивача, ОСОБА_3 не оспорює це право ОСОБА_2 . Ухвалою від 13.04.2020 відкрите провадження за позовом ОСОБА_2 .

Враховуючи вказане, квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у період проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує.

Відповідно до ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить , якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Так, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 витрати по утриманню житлового нерухомого майна, набутого за період шлюбу, в розмірі 4292,01 грн., тобто половину від загальної суми витрат у розмірі 8584,03 грн.

До позовної заяви позивач долучив на підтвердження заявленої суми копії квитанцій про оплату ОСОБА_3 комунальних послуг за спільне нерухоме майно: з теплопостачання за травень, листопад, грудень 2019 року та січень, лютий, березень, квітень 2020 року на загальну суму 4232,03; послуги ОСББ «Фрунзе-14» за період з травня 2019 по липень 2020 грн. у загальному розмірі 3750 грн. (250 грн.х15), газопостачання травень 2019 (покази лічильника 1 куб) - 10 грн., грудень 2019 без показів лічильника 1 грн., за транспортування газу за січень 2020 року - 20 грн., водопостачання травень 2019 року (покази лічильника 1 куб) - 20 грн.,за грудень 2019 року без показів лічильника - 1 грн. та в травні 2019 року - 550 грн. збір за ремонт системи опалення.

Відповідач заперечуючи проти заявлених вимог посилалась на те, що вона дійсно за вказаний позивачем період не сплачує витрати на житло-комунальні послуги, оскільки не є співвласником спірної квартири, не проживає в ній та не користується вказаними послугами.

В той же час судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , виходячи із презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотньої вимоги - регрес), навіть якщо між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири та відповідач житлово-комунальними послугами не користувалась.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц (провадження N 61-7289св20).

ОСОБА_3 , який також не проживає у спірній квартирі, що підтвердила його представник та не заперечувала відповідачка, яка зазначила, що квартира не придатна для проживання, оскільки не облаштована та в ній не закінчено ремонт, сплатив замість відповідача грошові кошти у розмірі 4292,01 грн. за надані комунальні послуги, а тому вказана сума підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими і підлягають задоволення.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80грн.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у сумі 3000 грн. на правничу допомогу суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, виходячи з наступного.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Так з матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу у цій справі ОСОБА_3 надавала адвокат Труба К.Б. на підставі ордера, виписаного згідно договору про надання правової допомоги б/н від 31.03.2020.

Згідно дубліката квитанції від 31.07.2020, ОСОБА_3 переказав адвокату Трубі К.Б. 3845 грн. оплату послуг адвоката.

Разом з тим на час вирішення питання про стягнення судових витрат договір про надання правової допомоги б/н від 31.03.2020, за яким виписано ордер ВЕ№1018664, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги суду не було надано, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити чи відповідають витрати на правничу допомогу укладеному договору, а тому у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, оскільки сам по собі факт надання доказів, які підтверджують здійснення витрат без їх відповідності укладеному договору не є належними та допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 76, 81 89, 263-265ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4292,01 грн. витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

В части вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя: С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 27.10.2020.