Справа № 149/1885/20
Провадження № 22-ц/801/1893/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуСправа № 149/1885/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишина Ольга Петрівна, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності та витребування майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про забезпечення позову, постановлену у цій справі 01 вересня 2020 року у м. Хмільнику суддею цього суду Вергелес В. О.,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишина О. П., про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності та витребування майна, а саме: визнання права власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 та на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,9913 га, кадастровий номер :00:001:0365, яка розташована за цією ж адресою; витребування на користь позивача від ОСОБА_3 50/100 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, розташованої за цією ж адресою; витребування на користь позивача від ОСОБА_4 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , зокрема складу літ «В», загальною площею 42,6 м. кв..

Разом з позовною заяву ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 53/100 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 і земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, розташовану за цією ж адресою, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 , та на 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_4 . Вказана заява мотивована тим, що існує реальна ймовірність того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до завершення розгляду справи відчужать спірне майно.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на наступне майно: 53/100 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться АДРЕСА_1 та складаються з: майстерні загальною площею 1129,4 кв.м., позначеної літ. «А», навісу літ. «а», право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 ; земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, яка розташована в АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 ; 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме склад літ. «В» загальною площею 42,6 кв. м., право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 .

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

При задоволенні заяви про забезпечення позову та при обранні виду такого забезпечення, слід враховувати обраний спосіб судового захисту. Зазначений спосіб забезпечення позову повинен мати належний та дієвий засіб, яким досягається та мета на досягнення якої, такий спосіб був спрямований.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист порушеного права, шляхом визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності та витребування майна, зокрема частин нежитлової будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,9913 га, кадастровий номер :00:001:0365, яка розташована за цією ж адресою.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 03 серпня 1980 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис № 108, прізвище чоловіка та дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_1 (а. с. 19).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 лютого 2013 року, індексний номер 744676, ОСОБА_5 на праві приватної власності належали нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , загальною площею 2229,6 м. кв. (а. с. 21-25).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 вбачається, що ОСОБА_5 з 18 січня 2010 року на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,9913 га, кадастровий номер :00:001:0365, розташована в АДРЕСА_1 (а. с. 33-34).

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 13 березня 2015 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Хмільнику Вінницької області (а. с. 20).

15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом НАС № 804864, зареєстроване в реєстрі за № 1134, на спадкове майно ОСОБА_5 , яке складається з нежитлової будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом НАС № 804868, зареєстроване в реєстрі за № 1142, на спадкове майно ОСОБА_5 , яке складається, зокрема, з земельної ділянки площею 0,9913 га, кадастровий номер :00:001:0365, розташована в АДРЕСА_1 (а. с. 36).

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу НВО 385250, за умовами якого передала останньому у власність 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а саме склад літ. "В" загальною площею 42,6 кв. м. (а. с. 71-72).

Відповідно до п. 1 договору дарування частки нерухомого майна від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 53/100 часток з належних їй 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Відчужувана за цим договором частка становить 520/1000 часток від цілого об`єкту нерухомого майна (а. с. 63-66).

Згідно з п. 1 договору дарування земельної ділянки від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439 (а. с. 67-70).

За таких обставин, обрання судом першої інстанції такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є таким, що відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та обмеження можливості користування майном, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, спірне майно може бути відчужене, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним нею способом, а навпаки, утруднить її правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів відносно права власності на 53/100 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться АДРЕСА_1 та складаються з: майстерні загальною площею 1129,4 кв.м., позначеної літ. «А», навісу літ. «а»; земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, яка розташована за цією ж адресою; 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме склад літ. «В» загальною площею 42,6 кв.м.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що заява позивача про забезпечення позову щодо накладення арешту на спірне майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За приписами ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Апеляційний суд звертає увагу, що апелянт просить скасувати в повному обсязі увалу суду першої інстанції від 01 вересня 2020 року про забезпечення позову, якою також накладено арешт на майно ОСОБА_4 , який вказану ухвалу особисто не оскаржив, доказів надання ним ОСОБА_3 повноважень представляти його інтереси в суді матеріали справи не містять, тому доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині накладення арешту на вказане майно апеляційним судом не приймаються.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази кому саме належить земельна ділянка кадастровий номер :00:001:1439, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до договору дарування земельної ділянки від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 подарувала її ОСОБА_3 , отже останній є її власником, водночас, жодних доказів зворотного скаржник не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач просить накласти арешт лише на спадкове майно, яке відчужене на підставі договір дарування та договору купівлі-продажу, проте не просить накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, а суд першої інстанції не вказав, чому обрав саме такий спосіб забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, апеляційний суд також відхиляє, оскільки, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, позивач вправі розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 27 жовтня 2020 року.