РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Мініної І.М.

третьої особи ОСОБА_2

представника третьої особи адвоката Боярчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

30.07.2019р. позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі вона зареєстрована та фактично мешкає з 1986р. по т.ч. Вона є людиною похилого віку, страждає на ряд хронічних захворювань, у т.ч. на цукровий діабет, ІБС, церебральний атеросклероз, дифузний кардіосклероз, має стійкі порушення функції зору. Через стан свого здоров`я, втрату інших близьких родичів, старість вона, розуміючи необхідність вирішення питання свого утримання, 20.08.2018р. уклала зі своїм онуком ОСОБА_3 , інтереси якого представляла за довіреністю його мати ОСОБА_4 , договір дарування вищезазначеної квартири, який був посвідчений у приватного нотаріуса Вовк І.І. Пізніше, у червні 2019р. їй стало відомо, що внаслідок помилки вона уклала замість договору довічного утримання договір дарування, за яким вона вже не є власником квартири. Однак вона ніколи не мала наміру здійснювати відчуження своєї квартири на користь онука, до цього моменту не була обізнана про підписання нею саме договору дарування, оскільки метою візиту її до нотаріуса влітку 2018р. вона вважала укладання між нею та її невісткою ОСОБА_4 договору довічного утримання відповідно до попередньо досягнутих між ними домовленостей щодо догляду її до дня смерті саме невісткою ОСОБА_4 , в т.ч. щодо своєчасного забезпечення необхідними ліками, продуктами харчування, одягом, сплати комунальних платежів, які для неї є непід`ємним тягарем. Також вона дізналась, що її онук ОСОБА_3 , незважаючи на її проживання в квартирі, здійснив її продаж на користь іншої особи. Оскільки вона не мала волевиявлення та добровільного наміру на відчуження своєї квартири на користь онука, неправильно сприйняла та зрозуміла на момент укладання договору дарування всіх істотних умов такого договору, зокрема, відсутність в подальшому будь-яких фінансових та інших зобов`язань обдарованого перед нею, тобто безоплатність такого договору, та дійсної правової природи і наслідків договору, в силу віку, стану здоров`я, життєвих обставин, вважає договір дарування квартири недійсним в силу помилки.

Просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Вовк І.І. 20.08.2018р., та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін у попередній стан, скасувавши державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 ..

Ухвалою судді ОСОБА_5 від 09.08.2019р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання.

Також ухвалами суду від 09.08.2019р. у приватного нотаріуса ЗМНО Вовк І.І. витребувана копія договору дарування квартири від 20.07.2018р., в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалами суду від 03.10.2019р. в даній справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_2 , який не заявляє самостійних вимог, витребувано у приватного нотаріуса ЗМНО Чепкової О.В. копію договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2019р.

04.11.2019р. до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи ОСОБА_2 , в яких він проти позову заперечив повністю та зазначив, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, оскільки на даний час спірна квартира не перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , а відчужена ним за договором купівлі-продажу третій особі, тобто йому. На даний час він є добросовісним набувачем, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ним на законних підставах. Якщо позивачка вважає, що майно вибуло з її володіння поза її волею і відповідач ОСОБА_3 не мав права на його відчуження, позивачка повинна ставити питання про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння відповідно до ст.388 ЦК України, а не визнання договору дарування недійсним. Крім того, закон забороняє безпідставне втручання в право власності особи. Вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 таким вимогам не відповідає, направлена на порушення його прав як власника.

Ухвалою суду від 19.11.2019р. задоволено самовідвід судді Кучерука І.Г., справа передана іншому складу суду.

Ухвалою суду від 20.11.2019р. справа прийнята до провадження судді Мурашової Н.А., розгляд справи розпочато спочатку зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 18.12.2019р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Цією ж ухвалою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2

27.01.2020р. від відповідачки ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги визнала повністю та зазначила, що позивачка доводиться їй колишньою свекрухою (її чоловік та син позивачки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та бабусею її сина відповідача ОСОБА_3 .. Після смерті чоловіка та сина позивачки вона періодично підтримувала родинні стосунки з останньою, всіляко підтримувала її матеріально, морально та в побутовому плані прибирала в квартирі, купувала продукти харчування, ліки тощо. Навесні 2018р. між ними відбулась розмова, під час якої позивачка висловила бажання, щоб після її смерті квартира залишилась її онуку ОСОБА_7 взамін на те, щоб вона з сином здійснювали догляд за нею. Проте подальших дій для оформлення договорів не відбулось. Пізніше їй та її сину стало відомо, що ОСОБА_1 склала заповіт на ім`я ОСОБА_3 , який добровільно передала їм для зберігання. Згодом усі ці документи її син, будучи в неадекватному стані через вживання наркотиків, виніс з квартири та передав ОСОБА_8 , про що вона особисто дізналась пізніше. До розмови про переоформлення квартири вони повернулись з ініціативи ОСОБА_1 , де вона вказала, що необхідно звернутися до нотаріуса і зазначила, що для цього вона залучила ріелтора. Вона висловила бажання, щоб її як людину похилого віку, вони доглядали та здійснили її поховання після смерті. Оскільки ОСОБА_3 виїжджав за кордон до Польщі, він оформив на її ім`я довіреність і договір дарування було укладено нею від імені ОСОБА_3 за довіреністю. 20.07.2018р. вона разом з ОСОБА_1 їздила до нотаріуса, документи на квартиру нотаріуса передавала остання. Також ОСОБА_1 постійно казала нотаріусу «тільки посмертно». Вони дійсно у нотаріуса обговорювали, що до смерті вона з сином будуть здійснювати догляд за ОСОБА_1 , надавати їй допомогу, а після смерті здійснять її поховання. Особисто вона зміст договору не читала, оскільки розуміла, що документи оформлює нотаріус. Договір та усі документи на квартиру після відвідування нотаріуса забрала вона, а потім передала їх своєму сину ОСОБА_3 . Останній в подальшому передав їх ОСОБА_8 , про що вона дізналась пізніше. У січні 2019р. ОСОБА_1 перенесла інфаркт і вона здійснювала догляд за нею, прибрала у квартирі. Вважає, що оспорюваний позивачкою ОСОБА_1 договір дарування дійсно містить ознаки недійсності, оскільки позивачка через свій похилий вік, психологічний стан, стан здоров`я припустилася помилки під час його укладання, до кінця не розуміючи всі наслідки його оформлення. Просить позов задовольнити.

27.01.2020р. від третьої особи ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення на відзив відповідачки ОСОБА_4 , в яких він зазначив, що відповідачка визнає позовні вимоги, в той же час її доводи повністю спростовують обґрунтування позову ОСОБА_1 . Пояснення позивачки та відповідачки щодо обставин укладання оспорюваного договору є суттєво різними. Зокрема, відповідачка зазначає про те, що позивачка мала намір розпорядитись спірною квартирою саме на користь свого онука ОСОБА_3 , а не на її користь. Будь-які домовленості між сторонами щодо утримання відповідачка заперечує. Крім того, відповідачка вказує, що усі розмови щодо укладання договору позивачка вела саме з нею, оскільки ОСОБА_3 був за кордоном і не приймав участі в обговоренні умов договору. Отже, відсутність домовленостей між позивачкою та ОСОБА_3 щодо будь-якого утримання є доказом правомірності дій ОСОБА_3 та відповідає дійсним намірам сторін, умовам договору дарування. Крім того, відповідачка ОСОБА_4 стверджує, що саме позивачка була ініціатором звернення до нотаріуса та звернулась до знайомого ріелтора за допомогою, в той час, коли пояснення позивачки є протилежними всі дії щодо укладання договору у нотаріуса здійснювались її невісткою. Вважає, що такі обставини свідчать про надання однією із сторін завідомо неправдивих пояснень щодо обставин справи.

Ухвалою суду від 07.02.2020р. задоволено клопотання третьої особи ОСОБА_2 про витребування додаткових доказів у приватного нотаріуса ЗМНО Вовк І.І. Восьмої запорізької державної нотаріальної контори, Державної прикордонної служби України.

Ухвалою суду від 11.03.2020р. залучено до участі у справі як третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса ЗМНО Вовк І.І.

30.04.2020р. від третьої особи приватного нотаріуса ЗМНО Вовк І.І. до суду надійшли письмові пояснення на позов та відзив, в яких нотаріус зазначила, що ОСОБА_1 звернулась до неї з наміром подарувати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 своєму онуку ОСОБА_3 , від імені якого, за довіреністю діяла ОСОБА_4 ,. Нею було встановлено дійсні наміри сторін та попередньо надано вичерпну консультацію щодо правових наслідків вчинюваної нотаріальної дії з роз`ясненням діючого законодавства України щодо договору дарування, прав та обов`язків сторін за таким договором, а також щодо переходу права власності. Крім того, оскільки стороною такого правочину є особа похилого віку, нею ОСОБА_1 було роз`яснено, що за договором дарування вона втрачає право власності на квартиру та всі похідні від нього права та запропоновано розглянути можливість укладання заповіту, спадкового договору, договору довічного утримання, роз`яснено суть та відмінність зазначених правочинів. На її пропозицію ОСОБА_1 пояснила, що не має наміру укладати будь-який інший правочин, крім договору дарування, та свої наміри пояснила тим, що ОСОБА_3 є її рідним онуком, на якого вона декілька років тому склала заповіт, однак, так як вона пообіцяла своєму померлому синові, батьку ОСОБА_3 , подарувати квартиру саме онуку, вона бажає при житті укласти саме договір дарування, щоб онук в повній мірі володів квартирою і в нього не було зайвого клопоту по оформленню спадщини. Також ОСОБА_1 наголосила, що внаслідок віку не бажає обтяжувати себе зайвими клопотами щодо володіння майном, що вона в повній мірі усвідомлює наслідки укладання договору дарування і бажає укласти саме зазначений договір, жодних зворотних умов при цьому до онука не має, тому інші варіанти правочинів її не влаштовують. Оскільки сторони обрали для себе, як той, що найбільш для них підходить договір дарування, їм було надано перелік документів, необхідних для укладання такого договору. Після подання відчужувачем ОСОБА_1 всіх необхідних документів, 20 липня 2018р. було укладено та посвідчено саме договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким дарувальником була ОСОБА_1 , а обдарованим ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 . Під час посвідчення договору відповідно до ст.43 ЗУ «Про нотаріат» нею були установлені особи, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, згідно з ст.44 ЗУ «Про нотаріат» визначено обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, перевірено повноваження представника фізичної особи, встановлено наміри сторін вчиняти такого роду правочин шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину тай його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. В даному випадку підстав для сумнівів в обсязі дієздатності та розумінні сторонами правових наслідків посвідченого договору у неї не виникло і підстави для їх виникнення були відсутні. Дарувальник ОСОБА_1 в повному обсязі розуміла правові наслідки, значення та умови договору дарування, нею було чітко висловлено волю на укладання саме цього договору та роз`яснено мотиви таких дій. При посвідченні договору нею ОСОБА_1 повторно було роз`яснено суть правочину, його правову наслідки, діюче законодавство України щодо договору дарування, прав та обов`язків сторін за таким договором, а також момент та наслідки переходу права власності, роз`яснені інші норми законодавства, якими регламентуються права та обов`язки сторін договору, про що зазначено в умовах договору. Розуміння ОСОБА_1 суті її роз`яснень чітко вбачалось як із її відповідей на її запитання, так і з її пояснень щодо намірів і мотивів своїх дій щодо бажаного результату правочину. При посвідченні договору ОСОБА_1 особисто в її присутності прочитала договір дарування, підтвердила своє розуміння як договору, так і суті правочину та особисто розписалась в договорі. Жодних заперечень ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_4 під час нотаріальної дії не висловлювали. Навпаки, сторони неодноразово підтвердили дійсність своїх намірів саме на укладання договору дарування.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник первісно адвокат Баришніков А.Г., в подальшому адвокат Мініна І.М. позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_1 додатково суду пояснила, що вона мешкає в спірній квартирі з 1979р. по т.ч. Чоловік та два сини багато років назад померли, вона залишилась сама. ОСОБА_9 це невістка, а ОСОБА_10 онук. Іноді ОСОБА_11 допомагала їй по господарству-купувала продукти, ліки, прибирала в квартирі. Сама вона не може це зробити, бо хворіє на цукровий діабет, має проблеми із зором, читає тільки з окулярами, перенесла інсульт, є інвалідом 3 групи. Гроші ОСОБА_11 ніколи не давала їй, продукти та ліки ОСОБА_11 купувала для неї за її ж кошти, які вона виділяла з пенсії. Також вона самостійно оплачувала комунальні послуги за квартиру. Онук часто був за кордоном, матеріально їй не допомагав і не міг допомагати, у нього були свої проблеми. Але вона хотіла, щоб квартира залишилась онуку ОСОБА_12 , а він з ОСОБА_11 взамін доглядав її до смерті, оскільки інших родичів у неї немає. Онучка (донька іншого сина) живе в м.Запоріжжі, але вони не спілкуються і у неї є своє житло. У ОСОБА_12 свого житла немає. Вона в 2011р. склала заповіт на онука, оскільки обіцяла це своєму померлому сину. Але потім ОСОБА_11 запропонувала укласти договір у нотаріуса. ОСОБА_13 не просив її подарувати йому квартиру і вони не розмовляли з ним про допомогу з його боку. Вони усі утрьох ходили до нотаріуса ОСОБА_14 , якого також запропонувала ОСОБА_11 . Ходили пішки, недалеко від будинку. Документи на квартиру були у ОСОБА_11 , вона їх показувала нотаріусу. Який договір вона бажає укласти вона нотаріусу не казала. Хто інший сказав, не знає. ОСОБА_15 щось писала, потім вона прочитала, що квартира переходить на онука ОСОБА_12 . Як називався цей документ, вона не пам`ятає. Чи підписувала його, також не пам`ятає. ОСОБА_15 з нею не розмовляла, нічого не питала і нічого не казала. Якщо би нотаріус їй все роз`яснила, то вона би зрозуміла. Послуги нотаріуса вони з ОСОБА_11 оплатили порівну. На момент її візиту до нотаріуса стан її здоров`я був поліпши, потім вона перенесла інсульт, лікувалась в лікарні. Після візиту до нотаріуса документи на квартиру залишились у ОСОБА_11 . Вона продовжує проживати в цій квартирі, сама оплачує комунальні послуги, витрачає гроші на продукти та ліки, ОСОБА_11 іноді приходила. Потім вона від адвоката, до якого звернулася ОСОБА_11 , дізналась, що онук через рік продав квартиру невідомій особі - ОСОБА_8 , який присилав їй листи з вимогою виселитися. Особисто його вона не пам`ятає. Пам`ятає, що один раз приходив якийсь чоловік, вони разом ходили до магазину за продуктами. ОСОБА_11 сказала, що слід звертатись до суду з цим позовом. Якщо б ОСОБА_13 не продав квартиру, вона би до суду з цим позовом не зверталась. А так вона позбавилась свого єдиного житла, залишилась без допомоги. Просить повернути їй квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, відзиву на позов або зустрічного позову не подав.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність з урахуванням її відзиву на позов.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Третя особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Боярчук Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених в їх письмових поясненнях. Просять в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 додатково суду пояснив, що познайомився з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 через своїх знайомих. Він в той час шукав собі житло, а вони навпаки продавали квартиру через наявність у ОСОБА_12 боргу перед ПриватБанком в 350тис.грн. Це було перешкодою для його виїзду за кордон, оскільки на майно було накладено арешт і встановлено заборону щодо виїзду за межі України. Він їздив з ОСОБА_12 до відділення Приватбанку на пр..Соборний, з`ясовував питання погашення боргу і вони з ОСОБА_12 домовились, що він сплатить за нього суму боргу, після чого вони укладуть договір купівлі-продажу квартиру. Він їздив до квартири, оглядав її разом з ОСОБА_12 , там була і ОСОБА_1 . Коли він спросив, що буде далі з бабусею, ОСОБА_13 та ОСОБА_1 сказали, що вони заберуть її до себе. ОСОБА_1 розуміла, чому він приходив і що робив в квартирі. Вона не заперечувала проти продажу квартири. Після цього вони з ОСОБА_12 склали попередній договір купівлі-продажу і він передав йому 200тис.грн., що підтверджувалось розпискою. Він також був з ОСОБА_12 в Банку, коли він сплачував борг, потім вирішувалось питання щодо зняття арешту, заборон. Документи для договору купівлі-продажу готували ОСОБА_18 , він лише вирішував питання з оцінки квартири. Від ОСОБА_3 при посвідчення договору у нотаріуса діяв представник за довіреністю ОСОБА_19 , оскільки ОСОБА_13 мав намір виїхати до Польщі. Договір купівлі-продажу вони посвідчували 01.07.2019р. На той момент він повністю розплатився з ОСОБА_17 . Коли після цього він став дзвонити ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , щоб вирішити питання передачі ключів від квартири, то не зміг з ними зв`язатися. Він поїхав до квартири і зрозумів, що ОСОБА_1 продовжує проживати в ній. Він спілкувався з нею, вона знала, що він новий власник квартири. Потім дізнався, що вона звернулась до суду з цим позовом, тому на час судового розгляду він не ставив питання про її виселення або усунення перешкод в користуванні власністю іншим чином. Вважає, що її звернення до суду направлено на порушення його прав та шахрайські дії родини ОСОБА_18 , оскільки вони отримали гроші за квартиру, але фактично її не звільнили. Обставини укладання договору дарування квартири йому невідомі. Під час спілкування з ОСОБА_16 , остання казала йому, що у неї є знайомий ріелтор і він допомагав оформлювати договір дарування.

Третя особа приватний нотаріус ЗМНО Вовк І.І. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, викладених в її письмових поясненнях. Просить в позові відмовити. Додатково суду пояснила, що попередня консультація з ОСОБА_18 була у неї 14.07.2018р. На консультації були присутні обидві сторони. Хто їх супроводжував на консультацію, вона не знає. Враховуючи вік ОСОБА_1 , вона неодноразово роз`яснила їй умови договору дарування та його наслідки, його відмінність від договору довічного утримання та заповіту. ОСОБА_1 наполягала саме на укладанні договору дарування. Про договір довічного утримання жодна сторона не казала. В день посвідчення правочину ОСОБА_1 почувалась добре, відповідно до свого віку, ні на що не скаржилась, нормально пояснила навіщо це робить, чітко підтвердила розуміння наслідків такого правочину - що право власності переходить до онука відразу. Наявність у неї інвалідності не є перешкодою для посвідчення правочину. Явних фізичних вад у неї також не було виявлено. Під час розмови з ОСОБА_1 вона пересвідчилась в її дієздатності, сумнівів щодо її адекватності у неї не виникло. Питання щодо подальшого проживання ОСОБА_1 в цій квартирі ніким не піднімалось та не оговорювалось. Ким саме оплачувались послуги з посвідчення договору, зараз не пам`ятає, здається ОСОБА_1 . Текст договору було надано обом сторонам для прочитання. ОСОБА_1 читала його сама. Чи були у неї окуляри в той момент, не пам`ятає. Якщо б вона не змогла прочитати договір, то тоді нотаріус би зачитав його, про що зазначив би в тексті договорі. Договір сторони підписали особисто в її присутності після прочитання.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2,3 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 19.09.1986р. по т.ч. (арк..8,13).

Згідно з виписками з медичних карт ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, страждає на ряд хронічних захворювань - ІБС: стенокардія 2фк., дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2ст., гіпертрофія лівого шлуночка, дисциркулярна енцефалопатія 2ст., вестибулярний синдром, церебральний атеросклероз 2ст., цукровий діабет 2 типу середньої тяжкості, діабетична ангіопатія, ВРВ нижніх кінцівок, посттравматична деформація правої кісті.

У зв`язку з цими захворюваннями проходила планове профілактичне стаціонарне лікування в терапевтичному та кардіологічному відділеннях КУ «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів ВОВ» з 11.01.2013р. по 29.01.2013р., з 26.01.2014р. по 13.02.2014р., з 03.01.2016р. по 21.01.2016р., з 29.07.2017р. по 16.08.2017р. (арк..15-18).

З 01.02.2019р. по 19.02.2019р. позивачка ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» з приводу ІБС: гострий передній інфаркт міокарда, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2ст. з групою занадто високого ризику, цукровий діабет 2 типу середньої тяжкості. (арк..14).

22.07.2016р. ОСОБА_1 пройшла медичне обстеження (оптична когерентна томографія) в Клініці сучасної офтальмології ТОВ «Візус», виявлене неповне заднє відшарування скловидного тіла (арк..20).

20.07.2018р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. було посвідчено договір дарування квартири, реєстровий №5698, відповідно до якого Дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передала у власність Обдарованого ОСОБА_3 (в особі представника ОСОБА_4 ), а останній прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 (арк..72-73, 202-226).

ОСОБА_4 здійснювала повноваження представника ОСОБА_3 на прийняття в дар квартири АДРЕСА_1 на підставі довіреності, посвідченої 14.07.2018р. приватним нотаріусом ЗМНО Вартановою О.С., реєстровий №2846 (арк..142).

Право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру на підставі цього договору зареєстровано 20.07.2018р. (арк..226звор.)

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 01.07.2019р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., реєстровий №3747, Продавець ОСОБА_3 (в особі представника ОСОБА_20 ) продав та передав у власність, а Покупець ОСОБА_2 купив та прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 426 400,00грн., які Продавець отримав від Покупця повністю до підписання договору (арк..101-102).

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі цього договору купівлі-продажу 01.07.2019р. (арк..30)

Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України від 07.02.2020р. відповідач ОСОБА_3 виїхав за межі України 18.07.2018р., в`їхав до України 27.02.2019р., виїхав за межі України 26.09.2019р., в`їхав до України 21.12.2019р., виїхав за межі України 27.01.2020р. (арк..198).

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири від 20.07.2018р.

Так, суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Ці підстави повинні існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочин, що вчинений під впливом помилки, відноситься до оспорюваних правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприймання стороною обставин, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена.

Ігнорування справжньої волі особи, яка вчиняє правочин, було б неправильним. Однак визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом неправильних уявлень, було б теж неправильно, оскільки це впливає на стабільність цивільного обороту й охорону прав та інтересів інших осіб.

З огляду на це, можливість оспорювання правочинів, вчинених внаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст.229 ЦК України, яка дає визначення помилки, вказує щодо яких обставин вона повинна мати місце, коло осіб, які мають право оспорити цей правочин і відповідно довести, що помилка дійсно мала місце і що вона має істотне значення.

Суд вважає, що в даному випадку саме позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування квартири від 20.07.2018р. недійсним в силу помилки повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, а саме, що через похилий вік, стан здоров`я та нероз`яснення нотаріусом суті і змісту договору вона неправильно сприйняла правову природу правочину, права та обов`язки сторін, наслідки договору і це вплинуло на її дійсне волевиявлення, тобто вона помилково уклала договір дарування квартири замість договору довічного утримання.

Однак, оцінивши обставини справи, надані докази, суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 та її представники в порушення вказаних вимог діючого законодавства не довели суду належними та допустимими доказами, що договір дарування квартири від 20.07.2018р. був укладений позивачкою під впливом помилки.

Так, дійсно позивачка ОСОБА_1 є особою похилого віку (на момент укладання оспорюваного договору їй було 80 років), тривалий час вона страждає на ряд захворювань гіпертонічна хвороба, цукровий діабет, має посттравматичну деформацію правої кісті, у зв`язку з цими захворюваннями кожного року проходить планове стаціонарне лікування в терапевтичному чи кардіологічному відділеннях, є пенсіонеркою, проживає в спірній квартирі одна, її чоловік та два сини давно померли, відповідачі є її єдиними родичами. Відомості про розмір її пенсії, наявність чи відсутність інших джерел доходу в матеріалах справи відсутні.

Однак, на думку суду, ці обставини самі по собі не можуть однозначно свідчити про те, що позивачка ОСОБА_1 невірно сприйняла суть укладеного нею договору і помилилась щодо прав та обов`язків сторін, наслідків договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка ОСОБА_1 в позові зазначила, що в дійсності бажала укласти договір довічного утримання з колишньою невісткою ОСОБА_4 , оскільки через похилий вік та стан здоров`я потребувала сторонньої допомоги і сподівалась, що відповідачі як єдині родичі будуть піклуватися про неї. Наміру відчужувати квартиру на користь онука ОСОБА_3 ніколи не мала.

Разом з тим, в судовому засіданні позивачка не змогла пояснити, в чому саме полягала її домовленість з колишньою невісткою ОСОБА_4 щодо її матеріального забезпечення чи догляду. Остання іноді приїздила до неї, прибиралась в квартирі, купувала їй продукти та ліки, але кошти на це давала позивачка зі своєї пенсії. ОСОБА_4 грошей їй не давала, за свої гроші продукти та ліки для неї не купувала. Позивачка за свої грошові кошти оплачувала житлово-комунальні послуги. Ці обставини мали місце до укладання оспорюваного правочину. Після укладання оспорюваного правочину вона самостійно за власні кошти купувала продукти та ліки, сплачувала житлово-комунальні послуги, невістка прибрала в її квартирі лише, коли в лютому 2019р. вона потрапила до лікарні з інфарктом. Зі своїм онуком ОСОБА_3 вона про своє матеріальне забезпечення перед укладанням оспорюваного договору не спілкувалась та не домовлялась, оскільки він сам перебував в скрутному матеріальному стані, їздив на заробітки до Польщі. Після укладання оспорюваного договору він їй матеріальної допомоги не надавав. В той же час, як пояснила позивачка в судовому засіданні, вона бажала передати спірну квартиру у власність саме онуку, оскільки обіцяла це зробити своєму померлому сину, раніше навіть склала заповіт на ім`я онука, але потім за домовленістю з невісткою та онуком вирішили переоформити квартиру на ОСОБА_3 за її життя.

Фактично вищезазначені обставини зазначила у відзиві на позовну заяву і відповідачка ОСОБА_4 , підтвердивши тим самим, що позивачка ОСОБА_1 мала намір безоплатно передати квартиру у власність ОСОБА_3 , що останній повинен був надавати позивачці якесь матеріальне забезпечення чи догляд, між ними не оговорювалось та не визначалось. Факт наявності домовленостей між позивачкою та безпосередньо нею щодо укладання договору довічного утримання відповідачка ОСОБА_4 заперечує.

Під час вирішення даного спору суд виходить з того, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи.

В той же час, за договором довічного утримання одна сторона зобов`язується передати другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого друга сторона зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача, повинні бути визначені в договорі в грошовій оцінці. Набувач стає власником переданого нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності, тобто фактично із дня укладання договору довічного утримання, але не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Як встановлено судом, 20.07.2018р. позивачка ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала (безоплатно передала у власність) своєму онукові ОСОБА_3 (від його імені діяла за довіреністю відповідачка ОСОБА_4 ) квартиру АДРЕСА_1 .

На момент посвідчення цього договору ОСОБА_3 перебував за межами України (виїхав 18.07.2018р.) і ОСОБА_4 здійснювала повноваження представника за нотаріально посвідченою 14.07.2018р. довіреністю саме на прийняття в дар вказаної квартири.

Під час посвідчення 20.07.2018р. договору дарування у приватного нотаріуса ЗМНО Вовк І.І. були присутні і дарувальник - позивачка ОСОБА_1 , і представник обдарованого ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_4 .

За змістом договору дарування вони особисто підписали договір в присутності нотаріуса.

Ці обставини підтверджуються копією нотаріальної справи з посвідчення договору дарування спірної квартири, яка надана приватним нотаріусом ЗМНО Вовк І.І., поясненнями в суді приватного нотаріуса Вовк І.І., та фактично не заперечувались в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 у відзиві на позов.

Таким чином, підписуючи договір, сторони підтвердили, що діють добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, що вони перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, що у них відсутні обставини, які б примусили підписати їх цей договір на невигідних стосовно себе умовах, що вони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, з усіма без винятку правами та обов`язками, наслідками вчинюваних нотаріальних дій, вимогами щодо недійсності правочину.

Зокрема, сторони засвідчили, що право власності на квартиру, що дарується, переходить до обдаровуваного з моменту передачі і прийняття подарунка, про що буде свідчити одержання представником обдаровуваного примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення (п.6 договору).

За змістом оспорюваного договору (п.7) договір особисто прочитаний сторонами в присутності нотаріуса, його текст відповідає дійсним намірам сторін та їх волевиявленню, кожна сторона однаково розуміє значення, умови правочину, його правові наслідки. Заперечення та зауваження у сторін щодо кожної з умов договору відсутні.

В той же час, заперечуючи проти дійсності договору дарування квартири, позивачка ОСОБА_1 зазначає про те, що вона не казала нотаріусу, який саме договір вона бажає укласти, з нею особисто нотаріус не розмовляла, нічого у неї не питала, тобто нотаріус не роз`яснювала їй суті та змісту договору, правові наслідки його укладання, а прочитати особисто договір вона не змогла через проблеми із зором.

Однак ці доводи позивачки об`єктивно спростовуються змістом оспорюваного договору та поясненнями в суді приватного нотаріусу ЗМНО Вовк І.І., яка зазначила, що позивачка ОСОБА_1 двічі була у неї перший раз 14.07.2018р. на попередній консультації, другий - в день посвідчення договору 20.07.2018р. Оскільки ОСОБА_1 є особою похилого віку, нею неодноразово, в доступній для цієї особи формі, було роз`яснено, що за договором дарування вона втрачає право власності на квартиру та запропоновано розглянути можливість укладання заповіту, спадкового договору або договору довічного утримання, повідомлено про їх відмінність. Однак ОСОБА_1 наполягала саме на укладанні договору дарування, пояснивши, що вона обіцяла своєму померлому сину залишити квартиру онуку ОСОБА_12 , що вона вже склала заповіт на нього, але зараз бажає, щоб він став власником квартири, не дочікуючись її смерті. Оскільки ОСОБА_1 повідомила про наявність заповіту на ім`я онука, вона ще раз роз`яснила останній про відсутність необхідності дарування квартири онуку і витрачання на це значних грошових коштів, але ОСОБА_1 наполягала на посвідченні саме договору дарування. Про будь-які зобов`язання ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 з утримання та догляду за ОСОБА_1 , тобто про договір довічного утримання жодна сторона не заявляла. Під час розмови з ОСОБА_1 сумнівів в її дієздатності не виникло. ОСОБА_1 почувалась добре, відповідно до свого віку, явних фізичних вад у неї не було, поводилась вона адекватно, зрозуміло висловлювалась, чітко пояснювала свої наміри та мотиви таких дій. Договір дарування ОСОБА_1 прочитала та підписала особисто, про проблеми із зором не заявляла.

У суду немає підстав не довіряти поясненням приватного нотаріуса Вовк І.І., оскільки вони жодними належними та допустимими доказами не спростовані, узгоджуються зі змістом оспорюваного правочину, підписавши який, сторони підтвердили факт надання їм нотаріусом відповідних роз`яснень.

Крім того, відомості, які повідомила приватний нотаріус Вовк І.І. в судовому засіданні (смерть чоловіка та двох синів, обіцянка померлому сину залишити квартиру онуку ОСОБА_12 , складання заповіту), могли стати їй відомі лише від позивачки ОСОБА_1 , тому сумнівів в тому, що нотаріус та ОСОБА_1 перед посвідченням договору дійсно спілкувались, розмовляли і нотаріус з`ясовувала дійсні наміри особи, у суду немає.

При цьому, під час судового розгляду не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що в силу свого віку та стану здоров`я, позивачка ОСОБА_1 на момент посвідчення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій, помилялась щодо будь-яких істотних обставин такого правочину і не мала дійсного наміру його укладати.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в дійсності між позивачкою ОСОБА_1 та її онуком ОСОБА_3 , або колишньою невісткою ОСОБА_4 була досягнута домовленість про передачу квартири у власність останніх взамін на їх зобов`язання надавати їй конкретно визначене матеріальне забезпечення або догляд до дня смерті, матеріали справи не містять.

Пояснення позивачки ОСОБА_1 про те, що вона бажала отримувати від цих осіб певну допомогу та догляд, без надання доказів на підтвердження досягнення між сторонами домовленості щодо конкретного виду, порядку надання матеріального забезпечення та догляду як істотної умови договору довічного утримання, суд вважає недостатніми для висновку про наявність між сторонами договірних відносин з довічного утримання та відсутність у позивачки волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність своєму онуку за договором дарування.

Також в справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що, незважаючи на укладання договору дарування квартири, в дійсності в правовідносинах сторін настали наслідки, які характерні для договору довічного утримання.

Підписуючи договір дарування, сторони, зокрема, підтвердили, що він не є удаваним (вчиненим сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили). З позовом про визнання договору дарування від 20.07.2018р. удаваним жодна із заінтересованих осіб не зверталась.

Та обставина, що позивачка ОСОБА_1 після дарування квартири своєму онукові ОСОБА_3 залишилась проживати в спірній квартирі і до теперішнього часу є зареєстрованою та фактично проживає в ній, не дає безумовної підстави вважати, що між сторонами було досягнуто згоди щодо укладання саме договору довічного утримання. Проживання позивачки в спірній квартирі, яка за оспорюваним договором дарування належала її онуку, а з 01.07.2019р. за договором купівлі-продажу - третій особі ОСОБА_2 , не суперечить вимогам діючого законодавства і є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Ухвалюючи рішення, суд також входить з того, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не змогла особисто прочитати текст договору та ознайомитись з ним через стійкі порушення функції зору, про що вона стверджувала в позові.

Дійсно в 2016р. у позивачки було діагностовано неповне заднє відшарування скловидного тіла, але надані суду медичні документи не містять відомостей про те, як саме це вплинуло на функції її зору.

Під час розгляду справи в суді позивачка пояснила, що через погіршення зору вона під час читання користується окулярами, чи були окуляри у неї під час відвідування нотаріуса 20.07.2018р. не пам`ятає. При цьому, зазначила, що нотаріус дала їй складений документ і вона прочитала, що квартира переходить онуку ОСОБА_12 . Свої записи в судовому засіданні позивачка читала без окулярів.

Приватний нотаріус Вовк І.В. в суді також пояснила, що не пам`ятає, чи читала ОСОБА_1 договір дарування з окулярами, але вона його прочитала та підписала особисто, про будь-які проблеми із зором нотаріусу не заявляла і вона не мала явних ознак вад зору, що б мало наслідком певні дії нотаріуса (якщо фізична особа, яка звернулася за вчи ненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка - п.6 гл.9 Порядку вчи нення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 ).

Як вже зазначалось, за змістом договору дарування сторони особисто ознайомились з умовами договору, прочитали його, що засвідчили своїми особистими підписами. Відмітки про те, що договір було прочитано уголос нотаріусом через наявність у позивачки ОСОБА_1 вади зору і неможливість самостійного прочитання документу, оспорюваний договір не містить. Дії нотаріуса сторони не оскаржували.

Враховуючи викладене, суд вважає, що особисто підписуючи договір дарування квартири, позивачка ОСОБА_1 була ознайомлена з його текстом та змістом, усвідомлювала який саме договір вона укладає і які наслідки після цього настануть.

Жодних обставин, які б свідчили, що при укладанні договору дарування квартири позивачка ОСОБА_1 добросовісно вважала, що укладає інший договір, а саме договір довічного утримання, та помилялася щодо природи договору, прав та обов`язків сторін, правових наслідків, тобто її волевиявлення на дарування спірної квартири онуку ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало внутрішній волі, судом не встановлено і позивачкою не доведено. У зв`язку з цим у суду немає підстав вважати, що договір дарування квартири від 20.07.2018р. був укладений позивачкою ОСОБА_1 під впливом помилки.

При цьому, внутрішнє спонукання позивачки до здійснення відповідного правочину, тобто мотив укладання договору, не є істотною обставиною, що має значення для визнання правочину недійсним в силу помилки.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд не приймає визнання позову відповідачкою ОСОБА_4 , оскільки воно суперечить діючому законодавству та фактично встановленим обставинам справи, направлено на порушення прав інших осіб, зокрема, третьої особи ОСОБА_2 як чинного власника спірної квартири. Крім того, суд вважає, що ОСОБА_4 не є належним відповідачем за цим позовом, оскільки не є самостійною стороною оспорюваного договору дарування, підписуючи його, вона діяла виключно як представник обдарованого ОСОБА_3 ..

Також суд враховує, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом лише після того, як дізналась від запрошеного колишньою невісткою ОСОБА_4 адвоката про те, що онук ОСОБА_3 продав квартиру іншій особі. Якщо б такого не сталося, вона до суду з цим позовом не зверталась.

Такі пояснення позивачки в судовому засіданні лише підтверджують дійсність намірів сторін на укладання 20.07.2018р. саме договору дарування квартири, враховуючи, що позивачка жодних претензій з приводу ненадання онуком чи колишньою невісткою після липня 2018р. будь-якої матеріальної допомоги як істотної умови договору довічного утримання (якщо вона вважала, що він був укладений 20.07.2018р.) не заявляла, відповідні питання в судовому порядку не ініціювала.

Доводи третьої особи ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_21 про те, що позивачкою обраний неналежний спосіб захисту своїх прав (визнання правочину недійсним замість витребування майна з чужого незаконного володіння) суд вважає безпідставними, оскільки витребування майна з чужого незаконного володіння як спосіб захисту порушеного права може бути обраний саме у спорі з новим власником квартири ОСОБА_2 у випадку, коли він не знав, що ОСОБА_3 не мав права на відчуження спірної квартири. Тобто такий спосіб захисту є похідним від визнання недійсним договору дарування від 20.07.2018р., за яким власником спірної квартири став ОСОБА_3 .

В даному випадку позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 20.07.2018р. до іншої сторони правочину ОСОБА_3 і обраний нею спосіб захисту відповідає нормам чинного законодавства та обставинам справи. Позову до ОСОБА_2 як до нового власника квартира за іншим правочином ОСОБА_1 не заявляла.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.203, 229 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування квартири від 20.07.2018р., укладеного між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_4 , у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.3,6,15,16,203,204,215,216,229,626,627,638,640,717,722 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.10.2020р.

Суддя Н.А.Мурашова

17.09.2020