Номер провадження: 22-ц/813/5064/20
Номер справи місцевого суду: 495/7947/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 495/7947/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/5064/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Мишка В.В. 30 жовтня 2019 року,

встановив:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) витребувати у відповідачки на користь позивача з чужого незаконного володіння земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172 для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_2 . Право власності на вказану земельну ділянку набуто ОСОБА_1 на підставі рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2956.

З метою оформлення речових прав на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172 для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 в порядку статей 125, 126 Земельного кодексу України звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, від якого йому стало відомо про те, що 05.02.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 ..

Підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , є рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29.08.2015 року за № 3538.

Між тим, рішення № 3538 від 29.08.2015 року про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172 для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , та про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_2 , не приймалось. Питання щодо передачі зазначених земельних ділянок вказаним громадянам у власність на сесіях селищної ради не розглядались.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволодів належним ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна земельною ділянкою, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , просить задовольнити вищевикладені вимоги позову (а. с. 1 4).

У судове засідання суду першої інстанції учасники справи не з`явились (а. с. 33).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року вищенаведений позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволодів належним ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна земельною ділянкою, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .

Таким чином, вказана земельна ділянка, на яку ОСОБА_1 в установленому законом порядку набув право власності, на сьогоднішній день знаходиться в чужому незаконному володінні ОСОБА_2 , який з огляду на викладені обставини, в установленому законом порядку не набув право власності на цю земельну ділянку, оскільки Затоківська селищна рада не приймала рішення про передачу спірної земельної ділянки гр. ОСОБА_2 у власність.

Між тим, на даний час уповноважені органи державної влади, органи місцевого самоврядування, суб`єкти державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, через наявність за відповідачем державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, не визнають за ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що для захисту права власності ОСОБА_1 , як належного власника нерухомого майна земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_2 , така земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у примусовому порядку, з визнанням права власності на вказану земельну ділянку за позивачем (а. с. 34 - 38).

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вищевказаного позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що він не був сповіщений про дату, час та місце розгляду справи місцевим судом.Вказує на те, що він є законним власником спірного майна, на яке відсутнє право власності у позивача. Також, апелянт посилається на низку порушень норм процесуального права, які, на думку останнього, мають наслідком ухвалення незаконного оскаржуваного рішення суду.

Адвокат Процик М.В., діюча від імені ОСОБА_2 ,у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти апеляційної скарги. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Зазначає про те, що доводи апеляційної скарги щодо несповіщення апелянта про дату, час та місце розгляду справи місцевим судом спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою. Посилається на безпідставність апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки останній не спростував факт безпідставності реєстрації за ним права власності на спірне майно.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Між тим, апеляційний суд не вбачає підстав задоволення такого клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Частинами 1 - 3 статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.

Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві. Крім того відміткою на вказаній заяві підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинами 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 317, 319, 321, 387, 392 ЦК України, ст. ст. 78, 90, 125, 152, 153, 155, 158 ЗК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому також просить визнати за ним право власності на спірне майно.

Згідно рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2956 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 6).

З метою оформлення речових прав на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, від якого позивачу стало відомо про те, що 05.02.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 ..

Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення права власності на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 є рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29.09.2015 року за № 3538 (а. с. 8 10, 50 - 51).

У довідці Затоківської селищної ради від 27.03.2019 року № 395/1, вказується, що рішення № 3538 від 29.08.2015 року про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , та про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_2 , не приймалось. Питання щодо передачі зазначених земельних ділянок вказаним громадянам у власність на сесіях селищної ради не розглядались.

Відповідно до вказаної довідки від 27.03.2019 року № 395/1, земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року за № 2956 передано у власність гр. ОСОБА_1 .. Земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0171, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_2 , на підставі рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 2955 передано у власність гр. ОСОБА_4 (а. с. 7).

Між сторонами виникли правовідносини щодо права власності на земельну ділянку та права користування такою земельною ділянкою.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Згідно зі статтями 152, 153, 155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин 2, 5 статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, відповідно до частини 3 статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Матеріали справи не містять доказів щодо скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем, визнання протиправним та скасування запису у державному реєстрі речових прав про право власності за відповідачем на спірне нерухоме майно.

За відсутності вказаних у попередньому абзаці доказів, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про можливість визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, площею - 0,100 га., кадастровий номер :02:019:0172.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що залишення без змін оскаржуваного рішення в частині визнання за позивачем права власності на спірне майно суперечить вищевказаним правилам непорушності права власності, згідно яких не може бути два одноосібних власника на спірну земельну ділянку.

Крім того, відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову.

Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вказані вище висновки апеляційного суду щодо незаконності задоволення вимоги позову про визнання права власності судом першої інстанції за позивачем унеможливлює задоволення іншої вимоги позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на ненадання останнім доказів, що підтверджують наявність обставин, зазначених в статті 387 ЦК України, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно.

Колегія суддів також приймає до уваги, що у позові ОСОБА_1 вказує на те, що Затоківська селищна рада не приймала рішення № 3538 від 29.08.2015 року про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки. Разом з тим, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається, що підставою для державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку є - рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29.09.2015 року за № 3538 (а. с. 8 10, 50 - 51).

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо несповіщення апелянта про дату, час та місце розгляду справи є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Доказів щодо підроблення підпису у розписці, з якої вбачається сповіщення відповідача про дату, час і місце розгляду справи місцевим судом матеріали не містять.

Між тим, вбачаючи вищенаведені встановлені апеляційним судом обставини справи, апеляційна скарга є обґрунтованою, тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктам 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , за вищевикладеного обґрунтування.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволеним/відмовленим у задоволенні позовним вимогам.

Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджений, сплачений останнім судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у сумі 1 152,60 грн. (а. с. 56).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе