Справа № 277/528/20
Номер рядка звіту 67
РІШЕННЯ

іменем України

"15" жовтня 2020 р. смт Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді: Прищепи Т.П.

за участю секретаря с/з: Калантарян Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, без фіксування технічними засобами в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в залі суду смт Ємільчине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

третя особа: Служба у справах дітей Ємільчинської селищної ради,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, де зазначив, що 27.11.2007 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 .

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10.04.2012 року справа № 607/389/12 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу по даний час дочка проживає разом з нею, при цьому вона повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Дитина здорова, та не перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря.

Дочка навчається у сьомому класі Комунальної установи опорного закладу освіти "Ємільчинський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 Ємільчинської селищної ради Житомирської області". Вона як мати хоче надати дитині все можливе, забезпечити її навчання у школі з більшими перспективами ніж у районі, тому 12.06.2018 придбала квартиру у місті Житомирі.

Коли ж постало питання реєстрації місця проживання щодо неї та дитини, то було відмовлено, та повідомлено, що прописка дитини до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків (разом з матір`ю чи батьком, або за їх спільною адресою).

Протягом двох років вона марно намагалась отримати від відповідача письмову згоду на реєстрацію місця проживання дитини за новою адресою у місті Житомир. Вичерпавши всі можливості врегулювання даного питання в досудовому порядку вона вимушена звернутись до суду для його вирішення.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надіслала до суду заяву в якій просила справу розглянути без її участі, позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву де вказав, що позов визнає в частині визначення місця проживання дитини, в частині повернення судового збору відмовився, відзив на позовну заяву не подавав.

Представник третьої особи направила до суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника, щодо задоволення позовних вимог не заперечила.

На підставі статей 211, 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи та здійснити судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами.

Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що 17.06.2008 року зроблено відповідний актовий запис № 44, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ( а.с. 10).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

З 27.11.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 11.04.2012 (справа № 607/390/12), (а.с. 11).

З довідки Ємільчинської селищної ради № 2561 від 30.06.2020 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входить дочка ОСОБА_3 (а.с. 14). Дитина має належний стан здоров`я, не перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, про що свідчить довідка сімейного лікаря ОСОБА_4 від 30.06.2020 № б/н (а.с. 19).

Позивачка має гарний стан здоров`я, на диспансерному обліку у психіатричному кабінеті не перебуває (довідка від 22.06.2020 № б/н видана лікарем психіатром Ємільчинської ЦРЛ ОСОБА_5 ), також не перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря (довідка від 22.06.2020 № б/н видана сімейним лікарем ОСОБА_6 ) (а.с. 17, 18).

Частинами 1, 2 статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися Органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Враховуючи вищезазначене, інтереси дитини, її прихильність до матері, та ставлення матері ОСОБА_1 до дочки ОСОБА_3 , яка її виховує та утримує, їх спільне проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість, оскільки це відповідатиме інтересам дитини та сприятиме належним умовам її проживання, гармонійному розвитку, вихованню та матеріальному забезпеченню, та відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини», що є пріоритетним при вирішенні спору справи цієї категорії.

В частині позовної вимоги про повернення судового збору слід зазначити.

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи встановлено, що позивачкою при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 420,40 грн., підлягають поверненню позивачці на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивачки підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачкою при зверненні до суду з позовом, що складає 420,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 19, 140, 141, 150, 153, 155, 160, 161, 171 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства» Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції № 0.0. від 01.07.2020 року, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Повернути ОСОБА_1 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції № 0.0. від 01.07.2020 року, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Суддя /підпис/

Копія вірна:

Суддя: Т. П. Прищепа