Справа № 727/6654/20
Провадження № 2/727/1416/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Семенко О.В.

секретар судових засідань Оробець В.О.

за участю:

представника позивача адвоката Марченко Р.М.

представника відповідача адвоката Шевченка М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань приміщення Шевченківського районного суду м.Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про зобов`язання вчинити дію, -

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дію.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.08.1997р. між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_4 ( 22 роки ) та ОСОБА_5 ( 9 років).

Згідно рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21.07.2020р. шлюб між ними розірвано.

Разом з цим, вказує що вони і надалі зареєстровані за однією адресою і є співвласниками даного приміщення з господарськими спорудами.

Позивач вказує, що ними за спільні кошти реконструйовано будинок, який було їм подаровано. Її чоловіком було незаконно присвоєно документи на право власності, а саме договір дарування будинку та земельних ділянок від 5.08.1998 року, які видаються в одному екземплярі, оскільки такого виду документи видаються в одному екземплярі на обох співвласників. В даний момент ОСОБА_2 переховується разом з усіма документами на право власності, що підтверджують її право власності на Ѕ будинку. Враховуючи, що договір дарування було підписано в 1998 році (відсутні реєстри нерухомості) дані стосовно будинку відсутні у єдиному реєстрі речових прав. Про наявність такого договору дарування свідчить довідка нотаріуса Блауш Н.З.

Таким чином, станом на сьогоднішній день вона позбавлена скористатися своїм правом на власність Ѕ будинку по АДРЕСА_1 .

Чинним законодавством України передбачено видачу дублікату виключно у присутності обох обдарованих (у їх випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ). Дані обставини мають важливість для введення в експлуатацію будинку.

Позивач зазначає, що їй невідоме місце знаходження відповідача і він добровільно небажає врегулювати дану ситуацію у добровільному порядку.

Крім цього, відсутність інформації про його місце проживання, позбавляє її можливості звернутися з офіційним запитом щодо отримання даних документів або їх нотаріальних копій, отримання дозволу на введення в експлуатацію будинку. У випадку не введення будинку в експлуатацію, неможливо буде відновити її порушене право на власність.

Вказує, що вона звернулася до відповідача ОСОБА_2 , його представника Шевченка М.М. з відповідним листом, однак жодних повідомлень не отримала. Відповідач за адресою реєстрації позивача відрізав комунікації водо та електро-постачання і дані дії свідчать про відсутність добровільного наміру надати дозвіл на введення нерухомості в експлуатацію.

Згідно уточненої заяви від 07 вересня 2020 року (а.с.19-20) просила зобов`язати ОСОБА_2 припинити дії, що перешкоджають ввести будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 в експлуатацію. Судові витрати покласти на Відповідача.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання (а.с.14).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.37).

Представник позивача Марченко Р.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Шевченко М.М. в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки в позові відсутні будь які докази з приводу того, що відповідач порушує будь яке право позивача, немає жодних доказів того, що на відповідача законом покладений обов`язок вчинити дію, а він відмовляється її вчинити. Відсутні докази про будівництво, про дозвільну документацію цього будинку. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені відповідачем судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в сумі 3200 грн.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, в межах заявлених вимог, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності приходить до висновку, що позов не обґрунтований та в його задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом, належними і допустимими доказами по справі установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в буд. АДРЕСА_1 зареєстрована сім`я позивачки, яка складається з 4 (чотирьох) осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Довідкою КЖРЕП №5 від 27.07.2020 року №1165 (а.с.4).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру потек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 217813634 від 27.07.2020 року відповідачу ОСОБА_2 та позивачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності по в рівних частках належать земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :20:001:1266 площею 0,0442 га та кадастровий номер :20:001:1267 площею 0,0833 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.5-7).

Згідно технічого паспорту та Довідки Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 30.07.2020 року №1482, за адресою АДРЕСА_1 побудований житловий будинок літ. Е та житловий будинок літ. Ж (дозвільні документи на проведення будівельних робіт ЧКОБТІ не надані). Житловий буд. літ. А, сарай літ. Б, сарай літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Д знесені (а.с.8-10).

Відповідно до Довідки про вчинену нотаріальу дію приватного нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. №39/01-16 від 27.07.2020 року вбачається, що 05.08.1998 року за реєстровим № 534 на спеціальному бланку ААМ №7048, нотаріусом посвідчено договір дарування житлового будинку, за яким гр-ни ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подарували гр-нам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , в ріних частках, тобто по Ѕ частці кожному (а.с.11).

З матеріалів справи також вбачається, що після поданого позову 20 серпня 2020 року позивачкою направлено адвокату Шевченку М.М. лист-повідомлення з вимогою повідомити до 25.08.2020 року про згоду або відмову ОСОБА_2 на введення в експлуатацію будинковолодіння (а.с.21-24, 27).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 , слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.81 ЦПК України.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачем не представлено суду доказів, які б підтверджували наявність між нею та відповідачем спору щодо введення будинку та господарських споруд в експлуатацію. В матеріалах справи відсутні будь які докази і в судовому засіданні не встановлено порушення, невизнання відповідачем ОСОБА_2 суб`єктивних майнових прав позивача ОСОБА_1 . Крім цього відсутні докази того, що позивач зверталася до відповідних уповноважених органів з приводу введення будинку в експлуатацію, тощо.

Суд вважає, що пред`явлений позов є очевидно безпідставним, позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 припинити дії, що перешкоджають ввести будинок та господарські споруди за адресою АДРЕСА_1 в експлуатацію - слід відмовити за безпідставністю.

Щодо заявлененого клопотання представника відповідача Шевченка М.М. про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат по справі, слід вказати про наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

У пункті 4 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що адвокат Шевченко М.М. здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №000019 від 27.06.2014 року, виданого рішенням №40/14 Ради адвокатів Чернівецької області від 27.06.2014 року. Відомості про адвоката Шевченко М.М. внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в т.ч. в період надання правової допомоги відповідачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Шевченко М.М. укладено Договір №0000143 від 15.09.2020 року про надання юридичних послуг (правової допомоги) (а.с.48-49).

Згідно додатку до Договору №0000143 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 22.10.2020 року підписаного між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Шевченко М.М. передбачений склад і обсяг юридичних послуг (а.с.45).

Відповідно до розрахунку судових витрат у справі №727/6654/20, загальна сума витрат становить 3200 грн. (а.с.43).

Актом приймання передачі юридичних послуг до Договору виконаних робіт згідно договору №0000143 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 22.10.2020 року передбачено обсяг виконаних робіт: вартість послуг за період з 15.09.2020 року по 22.10.2020 року становить 2200 грн., всього до сплати 3200 грн. Жодних претензій Клієнт до Виконавця немає (а.с.47).

Частиною 2 пунктом 2 ст.137 ЦПК України, передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Також, представник відповідача у відповідності до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України до закінчення судових дебатів не зробив відповідну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача Шевенко М.М. в порушення ст.137 ЦПК України, не надано доказів здійснення витрат, а саме оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити представнику відповідача Шевченко М.М. в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.16 ЦК україни, ст.ст. 12, 13, 77-80, 84, 89, 133, 137, 141, 228, 229, 235, 241, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 припинити дії, що перешкоджають ввести будинок та господарські споруди за адресою АДРЕСА_1 в експлуатацію, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Чернівців або безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Суддя Семенко О.В.