Дата документу 26.10.2020 Справа № 554/3289/20
Провадження № 2/554/1343/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кучеренко В.В.,

представника позивача адвоката Крекотеня О.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення заборони чинити перешкоди у користуванні житлом

УСТАНОВИВ:

15.04.2020 адвокат Крекотень О.А. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав визнати за ОСОБА_2 право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 до квартири за вказаною адресою; зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є дочкою відповідача та з народження проживала із матір`ю ОСОБА_3 , та батьком, ОСОБА_1 , у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка перебувала у комунальній власності. У подальшому батько, ОСОБА_1 , здійснив приватизацію вказаної квартири у свою особисту приватну власність. Однак, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 року у справі № 554/8023/15-ц, що набрало законної сили, було визнано незаконними та скасовано розпорядження органу приватизації від 01.08.2006 року № 295 року про передачу квартири АДРЕСА_2 у приватну власність ОСОБА_1 , а також свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006. Разом із тим, вказаним рішенням суду було встановлено факт постійного проживання позивачки ОСОБА_2 у вказаній квартирі з народження та визнано її членом сім`ї ОСОБА_1 , а також встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період часу з 01.01.2004 року по 14.04.2014 року. Після завершення судових процесів у даній справіпозивач ОСОБА_2 намагалась вселитись у вказану квартиру, однак відповідач не надав своєї згоди на вселення. 31 січня 2020 року позивач зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, однак вселитись у квартиру не змогла: відповідач ОСОБА_2 не відчиняє двері квартири, не надає їй ключів від квартири, на телефонні дзвінки та дзвінки до квартири не відповідає і тим самим чинить перешкоди позивачці у вселенні та користуванні даною квартирою. Останній раз позивач намагалася вселитися до даної квартири 04 квітня 2020 року, однак двері були зачинені, внаслідок чого позивач вимушена була звернутись до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Позивачем зазначено, що внаслідок порушення відповідачем її права на користування даним житловим приміщенням через протиправну одноособову приватизацію, що була визнана рішенням суду незаконною, вона тимчасово не проживала у вказаній квартирі з поважних причин та змогла відновити своє право на користування квартирою лише після завершення судових процесів, а саме з моменту реєстрації свого місця проживання за вказаною адресою, тобто з 31 січня 2020 року. Разом з тим, незважаючи на поновлення позивачкою свого порушеного права на користування квартирою, відповідачем фактично дане право не визнається та порушується шляхом вчинення перешкод позивачці у вселенні та користуванні квартирою.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 21.04.2020 відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи; на підставі п. 7 ч. 2 ст. 187 ЦПК України, разом із відкриттям провадження судом витребувано з Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області (м. Полтава, вул. Сковороди 2-Б) відомості щодо прийнятого рішення (копії всіх наявних документів, у тому числі витяг з ЄРДР або відмовних матеріалів) за результатом розгляду заяви ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 04.04.2020 року про кримінальне правопорушення за фактом того, що її батько, ОСОБА_1 , не впускає її до квартири за адресою АДРЕСА_1 , де вона значиться зареєстрованою; задоволено клопотання позивача про виклик і допит в якості свідка гр. ОСОБА_3 (адреса АДРЕСА_3 ).

20.05.2020 до суду з Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області надійшли витребувані відомості (а.с. 89-97).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.06.2020 відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації; ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.07.2020 зобов`язано Управління казначейства у м. Полтаві повернути ОСОБА_1 судовий збір.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.06.2020 також закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У встановлений судом строк відповідачем не надано до суду відзиву на позов, що є правом останнього.

У письмових поясненнях, що надійшли до суду 15.06.2020 відповідачем ОСОБА_1 зазначено, що зустрічний позов по суті був відзивом на позов, у прийнятті якого було відмовлено судом, а тому, на підставі ст. 43 ЦПК України, ним надані вказані пояснення. Зазначено, що про наявність у позивачки будь-яких претензій до нього з приводу спірної квартири, про бажання останньої там проживати та про фіксацію 04.04.2020 працівниками поліції факту перешкоджання позивачці у доступі до спірної квартири він дізнався із відкриттям провадження у даній справі; вважає неправомірним здійснення реєстрації позивачки у спірній квартирі без передбачених законом правових підстав; про факт реєстрації дочки у спірній квартирі йому стало відомо лише 17.03.2020 із довідки КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради №730; він, як квартиронаймач, не надавав своєї згоди на реєстрацію; вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 № 554/8023/15-ц також не надавало підстав позивачці зареєструватись у спірній квартирі. Відповідач зазначає, що єдиною підставою для вселення є ордер, якого у позивача немає; він згоди на вселення не надає; члени сім`ї можуть бути вселені лише за наявності угоди про порядок користування приміщенням, яка відсутня; стороною договору найму житлового приміщення позивач не являється та зміни до такого договору не вносились. Відповідачем також зазначено, що звертаючись до суду позивачем не зазначено жодної об`єктивної потреби у житлі дочка (позивач) проживала разом із матір`ю та була зареєстрована за іншими адресами, де, на думку відповідача, умови проживання є належними та комфортними. Після припинення між ним та ОСОБА_3 фактичного спільного проживання, остання разом із дочками добровільно виселилась із спірної квартири За таких обставин відповідач вважає позов безпідставним. Крім того, відповідач вважає, що спірна квартира не придатна для проживання двох осіб, оскільки облаштована ним для здійсненням професійної адвокатської діяльності під офісне приміщення; у квартирі зберігаються матеріали, що становлять адвокатську таємницю, та при вселенні позивача він не зможе гарантувати збереження адвокатської таємниці.

19.06.2020 відповідачем ОСОБА_1 заявлено відвід головуючому судді Материнко М.О. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. від 15.07.2020 заяву ОСОБА_1 про відвід судді визнано необґрунтованою, провадження у справі зупинено, заяву про відвід передано на розгляд іншому судді у порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Блажко І.О. від 17.07.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. при розгляді вказаної справи.

22.07.2020 до суду від представника позивача, адвоката Крекотеня О.А., надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.08.2020 забезпечено позов шляхом встановлення заборони Управлінню майном комунальної власності міста Виконавчого комітету Полтавської міської ради вичиняти будь-які дії щодо приватизації квартири за адресою АДРЕСА_1 .

19.08.2020 відповідачем ОСОБА_1 заявлено відвід головуючому судді Материнко М.О. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. від 15.10.2020 заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 36 ЦПК України.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. від 15.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі від 14.07.2020, від 15.07.2020 та від 09.10.2020 року.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. від 15.10.2020 здійснено повернення до з`ясування обставин у справі.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О. від 15.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 від 19.06.2020 про залучення Виконавчого комітету Полтавської міської ради в якості третьої особи у справі.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 від 07.07.2020 про зупинення провадження у справі залишено судом протокольно без розгляду за відповідною вимогою відповідача ОСОБА_1 у судовому зсіданні 15.10.2020.

Клопотання про постановлення судом окремої ухвали, що надійшло на електронну адресу суду 15.10.2020 від відповідача ОСОБА_1 не підтримано ним у судовому засіданні 15.10.2020.

Підстав, передбачених законом для постановлення судом окремої ухвали у порядку ст. 262 ЦПК України не встановлено під час розгляду справи.

У судовому засіданні адвокат Крекотень О.А. в інтересах позивача, ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримав повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, прохав відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дослідивши докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно до положень частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2017 року у справі № 554/8023/15-ц, що набрало законної сили 29.03.2018 року та не було скасоване за результатом його перегляду судами вищої інстанції:

-встановлено факт постійного проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з народження в квартирі за адресою АДРЕСА_1 та визнано її членом сім`ї наймача ОСОБА_1 .

-встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період часу із 01.01.2004 по 14.04.2014 р.р.

-визнано незаконними та скасовано розпорядження органу приватизації від 01.08.2006 року № 295 року про передачу квартири АДРЕСА_2 у приватну власність ОСОБА_1 та Свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006 року яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою відповідача ОСОБА_1 та членом сім`ї останнього, та з часу свого народження постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 .

Вказана квартира перебувала та наразі перебуває у комунальній власності, основним квартиронаймачем якої є відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований у вказаній квартирі з 03.12.1985 (ордер на вселення № 1684 від 14.10.1985 р. виданий на ім`я батька відповідача, ОСОБА_4 разом із членами сім`ї, яким є відповідач ОСОБА_1 , як син).

З вищевказаного рішення суду також встановлено, що на час проживання однією сім`єю із дочками ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_1 , не зважаючи на те, що у квартирі проживали інші члени сім`ї, вчинив дії з метою реєстрації вказаного житла, які стали наслідком одноособової реєстрації вказаної квартири у його особисту приватну власність, а саме 27.03.2006 року звернувся до уповноваженого місцевого органу приватизації житла, надав довідку про склад сім`ї наймача цієї квартири від 22.06.2006 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 у даній квартирі проживає один і має право на житло відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та у подальшому, на підставі розпорядження органу приватизації № 295 від 01.08.2006 року отримав свідоцтво про право власності на житло від 01.08.2006 року серії НОМЕР_1 .

Згідно зі ст.65 Житлового Кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Тобто, з моменту вселення (з дати народження) позивач ОСОБА_2 , будучи неповнолітньою дочкою наймача ОСОБА_1 , набула рівних з останнім прав на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 у тому числі і права на приватизацію, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У вищенаведеній справі 554/8023/15-ц ОСОБА_3 діяла як у своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої, на той час, дочки ОСОБА_2 з метою захисту права останньої на приватизацію житла за адресою АДРЕСА_1 , оскільки будучи членом сім`ї відповідача остання, на момент здійснення ОСОБА_1 одноособової приватизації, проживала у вказаній квартирі та мала право на приватизацію частини вказаного житла.

Судовий процес тривав з червня 2015 року по 30.07.2019 рік (до день винесення рішення Верховним судом у справі 554/8023/15-ц).

Тимчасова відсутність позивача за адресою АДРЕСА_1 не є перешкодою для відновлення свого права на користування квартирою після завершення судових процесів. Такі висновки узгоджуються із позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 04.07.2018 року по справі № 711/4431/17, в якій судом зазначено, що «не зважаючи на те, що з 2005 року неповнолітній не проживає у спірній квартирі, його місце проживання батьками не визначено, а тому він має право користуватися житлом обох батьків. Оскільки дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, причини його не проживання у квартирі є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування ці сю квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української PCP. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комумильними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщення».

Після остаточного завершення судового процесу у справі 554/8023/15-ц, позивач ОСОБА_2 , набувши повноліття 22 жовтня 2019 року, зареєструвала 31.01.2020 року своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради № 505 від 10.02.2020 року, однак фактично вселитись у зазначене житло не змогла від обставин, що не залежать від її волі.

Позивач вказувала, що підтверджено показами допитаної у суді в якості свідка гр. ОСОБА_3 , що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди у вселенні їх спільної дочки ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме не відчиняє двері від квартири, не надає позивачці ключів від квартири, на телефонні дзвінки та дзвінки до квартири не відповідає, тобто всіляко ігнорує спроби останньої на вселення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно не визнає права його дочки (позивача у справі) на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 , що вбачається із його письмових пояснень та наданих заперечень під час розгляду справи по суті; відповідач вважає, що позивачці краще проживати разом із матір`ю у домоволодінні останньої. Заперечення відповідача ОСОБА_1 з приводу незаконної приватизації його дочки з 31.01.2020 за вказаною адресою є неслушними для суду, оскільки законність реєстраційних дій не є предметом розгляду у даній справі, не спростована належними доказами.

Реєстрація місця проживання дає законне право на вселення та проживання у житлі (що є складовою права користування житлом).

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Посилання позивача на те, що позивачці краще проживати разом із матір`ю, є його особистою суб`єктивною думкою, а можливе розголошення адвокатської таємниці після вселення позивачки у квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яку він облаштував під офіс для здійснення адвокатської діяльності, не є законною підставою обмеження позивача у праві користування вказаним жилим приміщенням.

Судом встановлено з матеріалів, витребуваних з Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області (а.с. 89-97), що позивач ОСОБА_2 намагалась вселитись 04.04.2020 у квартиру за адресою АДРЕСА_1 , однак двері ніхто не відчинив, що, за повідомленням ОСОБА_2 , відбувається постійно, і вона не має можливості зайти до житла. Відсутність підстав для кримінальної відповідальності, що було встановлено за результатом проведеної органом досудового розслідування попередньої перевірки заяви ОСОБА_2 від 04.04.2020 про кримінальне правопорушення, не позбавляє права останньої звернутись до суду за захистом свого невизнаного та порушеного права на користування житлом.

Відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Таким чином, навіть якщо член сім`ї не є стороною такого договору найму жилого приміщення, як вказував у своїх запереченнях відповідач, член сім`ї все одно за законом користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обов`язки, що випливають з даного договору.

Згідно зі ст. 78 Житлового Кодексу України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушення

Відповідно до положень ст. 1 Житлового Кодексу України та ст. 47 Конституції України кожен громадянин України має право на житло.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено право на повагу до житла, яке підпадає під захист згідно національного законодавства.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 має законне право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 . Невизнання такого права відповідачем, пасивна бездіяльність останнього щодо вселення дочки ОСОБА_2 у вказану квартиру, що знайшла своє підтвердження під час розгляду справи, є формою чинення перешкод з боку відповідача та порушує право позивача на житло.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Визначений у позовній заяві спосіб захисту є законним та ефективним, на думку суду, для належного захисту прав та інтересів позивача.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 1, 9, 64, 78 Житлового кодексу України, ст. 47 Конституції України, статтями 1-5, 10, 76-83, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення заборони чинити перешкоди у користуванні житлом задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2 право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вселенні, надати комплект ключів від вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_3 виданий 24.01.2018 р. органом 5312; адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання АДРЕСА_4 ).

Відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 29.05.2002 р.; адреса АДРЕСА_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 26.10.2020 року.

Суддя М.О. Материнко