Ухвала

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 754/4108/18-ц

провадження № 61-20219св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою під час нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002982 за частиною четвертою статті 190 КК України встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Квартира на підставі розпорядження органу приватизації Ватутінської районної у м. Києві районної державної адміністрації приватизована на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрована за ним на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 травня 1994 року. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадкоємці після його смерті відсутні, залишена після смерті власника спадщина у вигляді спірної квартири має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва. Водночас, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 13 лютого 2018 року встановлено, що квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, продавцем за яким був ОСОБА_1 , якому квартира належала нібито на підставі договору дарування від 22 вересня 2008 року. Разом з тим за інформацією КП «Бюро технічної інвентаризації» від 13 листопада 2017 року, право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування не реєструвалось. Крім того, наявні докази, що приватним нотаріусом договір дарування від 22 вересня 2008 року не посвідчувався, а за вказаним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію. На даний час квартира зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2017 року, укладеного зі ОСОБА_5 .

Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф. та зареєстрований у реєстрі договорів за № 3215; визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , відумерлою; витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва квартиру за вказаною адресою.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири від 22 вересня 2008 року, визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , відумерлою, витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва квартиру за вказаною адресою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потребиу відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. Оскільки спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 та складається з квартири АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру неодноразово зареєстроване за різними особами, які не мали на це права, що свідчить про можливі неправомірні дії таких осіб щодо майна, яке є власністю територіальної громади міста. Таким чином, Київська міська рада є законним представником власника майна - територіальної громади м. Києва, а позивачем правомірно подано позов в інтересах держави з метою недопущення повторного неправомірного переходу права власності на нерухоме майно, що належить громаді. Приватним нотаріусом Київського міського державного нотаріального округу Шевченко Д. Ф. договір дарування квартири від 22 вересня 2008 року № 3215 не посвідчувався, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про засвідчення справжності підпису, що свідчить про те, що цей договір нікчемний. Оскільки спірна квартира вибула поза волею Київської міської ради, у зв`язку з чим є підстави, передбачені пунктом 3 частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому статтями 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.Прокурором відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не доведено, що Київська міська рада як орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснювала або неналежним чином здійснювала захист інтересів держави. Так, із матеріалів справи вбачається, що листа про звернення до суду із цим позовом прокурором направлено до Київської міської ради 28 березня 2018 року, в той же день прокурором подано позов до суду, будь-яких доказів щодо нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави прокурором до суду не подано. Отже, прокурором при поданні позову не дотримано вимог частин третьої - п`ятої статті 56 ЦПК України та частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Договір, який, за доводами прокурора, нотаріально не посвідчений, а отже, не є укладеним, відповідно не міг бути визнаний недійсним. Отже, доводи прокурора не знайшли свого підтвердження, позов у частині визнання недійсним договору дарування спірної квартири прокурором доведений не був та не підлягав до задоволення, висновки суду першої інстанції у цій частині є помилковими. Оскільки прокурор не визначився із способом оспорення договору дарування від 22 вересня 2009 року, не підлягала задоволенню і залежна від цих вимог позовна вимога про визнання спадщини відумерлою, враховуючи, що майно, відчужене до моменту відкриття спадщини за чинним договором, до спадкової маси не входить. На момент вчинення оспорюваного договору дарування 22 вересня 2008 року єдиним, законним та одноособовим власником квартири був ОСОБА_3 , після смерті якого спадкова справа не заводилася і спадкоємці відсутні. Територіальна громада в особі Київської міської ради вчасно не виконала обов`язок, встановлений статтею 1277 ЦК України, щодо звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою, права власності на квартиру не набула, і вимоги про визнання спадщини відумерлою заявила лише в цьому позові, в зв`язку із чим у Київської міської ради, яка не є власником спірної квартири, відсутнє право на її витребування у нинішнього власника ОСОБА_2 . Обраний прокурором спосіб захисту прав та інтересів держави у вигляді витребування майна від добросовісного набувача не відповідає вимогам статті 388 ЦК України. Крім того, витребовуючи квартиру із володіння ОСОБА_2 , судом першої інстанції не надано правової оцінки змісту договору купівлі-продажу від 17 травня 2017 року, не враховано, що спірна квартира набувалась у власність ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 , яка надавала згоду на придбання цієї квартири, про що зазначено в договорі. На порушення зазначених вимог закону судом першої інстанції не залучено до участі в справі ОСОБА_6 як особу, на права і обов`язки якої впливає судове рішення, у зв`язку із чим рішення ухвалене із порушенням вимог процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2019 року заступник прокурора міста Києва подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що право власності на підставі договору дарування не реєструвалось, договір нотаріусом не посвідчувався, а отже, сам договір не може породжувати будь-яких правових наслідків щодо набуття права власності на майно, а дії щодо його підроблення спрямовані лише з метою заволодіння майном. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що обмеження граничних строків звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою органом місцевого самоврядування до суду, стаття 1277 ЦК України не передбачає. Зважаючи на те, що визнання спадщини відумерлою відповідно до статті 1277 ЦК України є підставою набуття територіальною громадою права власності на таке майно, територіальна громада вправі вимагати повернення такого майна від добросовісних набувачів на підставі статті 388 ЦК України, оскільки указане майно вибуло з власності без відповідного волевиявлення. Суд першої інстанції вжив всіх можливих заходів, передбачених цивільним процесуальним законодавством, для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Київською міською радою майже 5 років не вживались заходи щодо звернення до суду із відповідною заявою в порядку статей 334-338 ЦПК України та оформлення права власності на спірну квартиру, що належала померлому. Дій Київською міською радою щодо захисту інтересів держави не вжито і допущено бездіяльність, внаслідок якої особи заволоділи майном шахрайським шляхом. Нормами чинного законодавства не передбачено, що прокурор зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів, про що також зазначив Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 924/349/18. Суд апеляційної інстанції не врахував відсутність законодавчо визначених важелів виливу прокуратури на орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, які повинні захищати інтереси держави, проте самоусунулись і не роблять цього. Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 15 жовтня 2019 року у справі 903/129/18, вказала що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення майна, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У грудні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що Київська міська рада не є державним органом та не є органом, уповноваженим державою на здійснення від її імені відповідних повноважень. Київська міська рада є лише представницьким органом місцевого самоврядування у м. Києві, через який територіальною громадою здійснюється самоврядування у м. Києві. Прокурор не розмежовував інтерес держави та інтерес територіальної громади. Прокурор не наводив будь-яких причин необхідності захисту інтересів держави від імені Київської міської ради. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи № 916/3156/17. Правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та правомірність видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на житло від 16 травня 1994 року ніким не оспорювалась, а також не приймалось жодних рішень про припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру згідно зі статтею 346 ЦК України.

У своїй касаційній скарзі прокурор та у своєму відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просили проводити розгляд справи у судовому засіданні за їхньої участі.

Підстави для задоволення таких клопотань відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду викладене, вказане клопотання прокурора та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна, за касаційною скаргою заступника прокурора міста Києва на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року призначити до судового розгляду на 29 квітня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик