печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2020 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфіра Олега Миколайовича, Покровської районної державної адміністрації, Товариства з обмеженої відповідальності «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання незаконними дій державного реєстратора щодо прийняття рішення про реєстрацію, скасування рішення, скасування внесеного запису про право власності, витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

18 березня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді від 19 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 01 квітня 2020 року позивачем подано оригінал квитанції про сплату судового збору.

03 квітня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у підготовчому позовному провадженні. Разом з позовною заявою подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій позивач просив суд вжити заходи шляхом накладення арешту:

на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщення (№ 1), літера «А» (перукарня загальною площею 43, 2 кв м), що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0), а також на власне нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43, 2 кв м, розташований в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), та заборонити ОСОБА_2 та / або будь-яким іншим особам використовувати та експлуатувати вказане нерухоме майно.

В обґрунтування поданої заяви вказано, що за період півтора року з дня незаконного набуття у власність Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП» було здійснено декілька перепродажів спірного нерухомого майна (із відкриттям суб`єктом державної реєстрації нового розділу та штучного формального створення нового об`єкту нерухомого майна). Вказані дії є предметом досудового та судового розслідування у межах декількох кримінальних справ. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2019 року у справі №323/477/19 було накладено арешт на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 0 і 000, проте 10 квітня 2019 року ОСОБА_4 відчужив вказане майно на користь ОСОБА_2 .

Разом із тим, як стало відомо стороні позивача із мережі Інтернет, на що посилається представник у своїй заяві, нерухоме майно виставлене на продаж та планується відчужуватися на користь третіх осіб, що підтверджується наявними оголошеннями на сайтах продажу нерухомого майна і, як видно із фотографій, розміщених на сайтах продажу нерухомого майна, у вказаному спірному об`єкті нерухомості розміщений і працює продуктовий магазин, із того ж самого оголошення вбачається, що майно продається «под любой бизнес проект». Саме накладення арешту на майно та заборона державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо майна, направлені на зміну власника майна створять реальну перешкоду для подальшого відчуження майна, та як наслідок попередять порушення прав та майнових інтересів як позивача, так і ошуканих потенційних добросовісних його набувачів

Отже особа, вказана як власник нерухомого майна, має об`єктивну можливість розпорядитися вказаним нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити її в будь-який спосіб, що призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Згідно з приписами частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогами позову, суд приходить до висновку про доцільність задовольнити заяву про забезпечення позову частково, а саме вжити захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна як достатній на даній стадії судового розгляду для забезпечення позову.

У задоволенні заяви у частині заборон суд відмовляє, оскільки вимога про заборону використання та експлуатації є передчасною з огляду на те, що факт незаконного переходу права власності є предметом доказування сторони позивача, а вимога про заборону державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо майна є тим заходом, який охоплюється і накладенням арешту.

Як передбачено положеннями частини сьомої статті 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з частиною третьою статті 154 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову у справі задовольнити частково.

Накласти арешт на нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщення (№ 1), літера «А» (перукарня загальною площею 43, 2 кв м), що знаходяться у будинку АДРЕСА_1, зареєстровані за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2430210, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 0.

Накласти арешт на нежитловий будинок (приміщення) загальною площею 43, 2 кв м, розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на праві приватної власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Суддя І. В. Литвинова