ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/304/20 Головуючий суддя І інстанції Якименко Л. О.
Провадження № 22-ц/818/2180/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: подання ВДВС
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куценко Олега Альбертовича на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року, постановлену у складі головуючого судді Якименко Л.О., по цивільній справі за поданням заступника начальника Селидівського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Романінець Р.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа,

встановив:

10 січня 2020 року заступник начальника Селидівського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Романінець Р.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, в якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , до виконання зобов`язань, покладених виконавчим листом №619/3828/18 від 06.02.2019, виданого Дергачівським районним судом Харківської області.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у виконавця перебуває виконавче провадження №59658641 з виконання виконавчого листа №619/3828/18 від 06.02.2019, виданого Дергачівським районним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 569000 грн, суму 3% річних від суми боргу в розмірі 31007 грн, та суму втрат від інфляції в розмірі 124363, 81 грн.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Куценко О.А. просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду незаконна, необґрунтована, винесена при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що факт ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань підтверджується сукупністю доказів, які державний виконавець зазначив у поданні. Суд першої інстанції не звернув уваги, що на теперішній час боржник знятий з реєстрації і ніде не зареєстрований, тобто знаючи про наявність виконавчого провадження він умисно ухиляється від його виконання.

Зазначив, що у зв`язку з тим, що до теперішнього часу рішення не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, і не вживає заходів щодо його виконання, тому приватний виконавець звернувся з вказаним поданням до суду для вжиття відносно боржника заходів примусового виконання. Наявність у боржника невиконаних зобов`язань покладених на нього судовим рішенням є підставою для тимчасової заборони у праві виїзду за межі України на строк до повного виконання вказаного рішення.

Вказав, що боржник користується соціальними мережами, часто займає різні посади, неодноразово був директором різних підприємств.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Від представника зацікавленої особи, стягувача ОСОБА_1 - адвоката Куценко О.А. надійшла заява про розгляд апеляційної скарги справи без їх участі, в якій він просить скаргу задовольнити, вбачаючи в цьому можливість захистити права стягувача.

Зацікавлена особа - боржник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи на час після закінчення карантину, посилаючись на те, що постановою КМ України № 211 від 11.03.2020 обмежене його право на пересування, на даний час він знаходиться на амбулаторному лікуванні. При цьому ніяких заперечень, письмових пояснень та заяв по суті доводів скарги від нього не надійшло.

Згідно статті 12 ЦПК України:

1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, з урахуванням визначеного у ст. 2 ЦПК України позитивного обов`язку гарантувати право кожному на ефективний розгляд справи в суді на протязі розумного строку, з урахуванням відсутності від учасників справи заяв щодо дослідження нових доказів та змісту доводів апеляційної скарги, вважає за можливе її розглянути за відсутності усіх учасників справи.

Суд апеляційної інстанції не вважає поважними доводи боржника ОСОБА_3 щодо впливу карантинних заходів на його явку у судове засідання, оскільки він має доступ до правосуддя у режимі відеоконференції, з можливостями перебуванням учасника справи поза межами суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису, у передбаченому ст. 212 ЦПК України порядку.

За відсутності діючої ЄСІТС можливість комунікації з судом гарантована за допомогою сервісу Електронного суду через електронний кабінет. Реєстрація у електронному кабінеті потребує лише наявності ключа з електронним цифровим підписом. Видача кваліфікованого електронного підпису, згідно Закону «Про електронні довірчі послуги» від 07.11.2018 № 2155-VIII здійснюється кваліфікованими надавачами електронних довірчих послуг, перелік яких міститься в Довірчому списку, який можна подивитися у загальнодоступній мережі Інтернет за посиланням https://czo.gov.ua/ca-registry. Для реєстрації можуть бути використані ключі, видані Акредитованим центром сертифікації ключів - згідно переліку АЦСК зазначеному на сторінці Електронного суду. Потрапити до електронного кабінету можна за посиланням https://id.court.gov.ua/authorise/eds, або перейти до розділу «Офіційна електронна адреса» на офіційному веб-порталі Судової влади (https://court.gov.ua/). Інформація з цього приводу перебуває у загальному доступі на ресурсі в мережі Інтернет :https://id.court.gov.ua/.

Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затверджене рішенням РСУ від 26.11.2010 №30 (у редакції рішення РСУ від 12.04.2018 №16), передбачає можливість до початку функціонування ЄСІТС використання судами в тестовому режимі окремих інструментів електронного правосуддя, серед яких і підсистема «Електронний суд».

Зокрема, у п.2.3 рішення РСУ від 12.04.2018 №16 визначено, що окремі норми положення про АСДС, які в тому числі стосуються використання підсистеми «Електронний суд», набирають чинності та можуть використовуватись у тестовому режимі виключно для судів та органів системи правосуддя, визначених пілотними згідно з відповідним наказом ДСАУ.

Відповідний перелік пілотних судів для можливості тестування підсистеми «Електронний суд» визначено наказом ДСАУ від 22.12.2018 № 628 (зі змінами й доповненнями). На сьогодні до пілотних віднесено всі місцеві та апеляційні суди, а також Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду.

З пропозицією призначення слухання справи в режимі відеоконференції ніяких клопотань від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло. Тому, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, згідно якої неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням передбаченого ст. 11 ЦПК України принципу пропорційності, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якою суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем до суду не було подано доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду, в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що він був обізнаний про існування виконавчого провадження чи отримував від виконавчої служби будь-які документи, державний виконавець не з`ясував дійсне проживання боржника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.5 ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань. При цьому паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ч.3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Стаття 9. Єдиний реєстр боржників

1. Єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.

Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.

2. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення.

3. Державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа.

Банки у разі відкриття рахунку на ім`я фізичної особи, внесеної до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, або закриття рахунку такою особою зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Частина третя статті 9 в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018\

4. Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

5. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини»,§ 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 р. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere

v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...».

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було згідно з законом та виправданим у світлі обставин справи, тобто застосовуватися з легітимною метою та пропорційно цієї меті.

За змістом згаданої норми п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Крім того, виходячи із гарантій, передбачених ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини та відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, обмеження свободи пересування має буди пропорційним, тобто державний виконавець має довести суду, що за існуючих у державного виконавця повноваженнях неможливо забезпечити реальне виконання рішення суду за рахунок менш обтяжливого зобов`язання, без обмеження основоположного та конституційного права боржника на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, наприклад - звернення стягнення на грошові кошти, рухоме майно.

Для позитивного вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно до вказаних норм законів необхідними елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових державних рішень та гарантій на вільне пересування особи.

Суд правильно встановив, що з матеріалів виконавчого провадження, доданих до подання державного виконавця, вбачається, що боржник ОСОБА_2 30.04.2014 був знятий з місця реєстрації за адресою, на яку після відкриття виконавчого провадження постановою від 30.07.2019 державний виконавець у серпні та листопаді 2019 надсилав свої виклики (а.с. 14, 23-26). Виходячи з цього, суд обґрунтовано звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявна довідка начальника відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради Донецької області Л.М. Надтока від 25.11.2019 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знятий з реєстрації АДРЕСА_1 , але не зареєструвався за вказаною адресою. Виклики на ім`я ОСОБА_2 від 20.08.2019, 19.11.2019 направлялися за адресою АДРЕСА_2 . висновок суду про те, що адреса проживання боржника АДРЕСА_3 державним виконавцем залишилася не перевіреною відповідає матеріалам справи та доводами скарги не спростована.

Наведені на обґрунтування подання державного виконавця доводи про те, що боржник ОСОБА_2 у добровільному порядку не спрямовує грошові кошти, одержані грошові з відкритих розрахункових рахунків в АТ «ПУМБ», на виконання рішення суду - належними письмовими доказами не підтверджені, і тому колегія суддів відхиляє наведені з цих підстав доводи скарги.

Крім того, таку ситуацію суд апеляційної інстанції вважає неможливою, оскільки відповідно до ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення від банку зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та (або) на кошти на рахунках боржника в банках у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав, з наступним зверненням стягнення на ці кошти. Про вичерпання таких повноважень державним виконавцем у своєму поданні до суду не було зазначено, відповідних документів з цього приводу він до суду не надав.

Тому надані державним виконавцем на підтвердження подання запити для виявлення майна боржника, його місця роботи, вимоги до боржника про надання декларації про доходи, які були спрямовані на адресу, з якої боржник є виписаний, без з`ясування його дійсного місця проживання, які залишилися без відповіді, та вирішення питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи у передбаченому ст. 439 ЦПК України порядку, - є недостатніми доказами для висновку про навмисне ухилення боржника від виконання рішення суду. Сам по собі факт, що громадянин ОСОБА_2 неодноразово перетинав державний кордон України, без встановлення мети такого перетину, не може свідчити, що вони є ознакою ухилення боржника від виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що державний виконавець не використав передбачені ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» правові можливості притягнути боржника до відповідальності відповідно до закону (ст. 188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення) для забезпечення виконання боржником законних вимог про подання декларації про доходи, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця.

Колегія суддів у контексті наведених норм права щодо пропорційності обмеження права звертає увагу, що державним виконавцем не зазначено доказів на підтвердження того факту, що обмеження ОСОБА_2 у виїзді за кордон позитивно вплине на виконання боржником зобов`язань по сплаті боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поняття доказів закріплено у ст. 76 ЦПК України відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, тобто, є недопустимими.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дійшов законного і обґрунтованого висновку, який апелянт не спростував належним чином, про недоведеність ухилення боржника від виконання рішення суду та про наявність достатніх підстав для задоволення відповідно до ст. 441 ЦПК України подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання останнім зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що державний виконавець вчинив усі можливі заходи, крім обмеження виїзду за кордон, для примусового виконання рішення суду, які виявилися безрезультатними.

Колегія суддів виходячи з визначених ст. 367 ЦПК України апеляційних меж справи не розглядає доводи скарги представника стягувача щодо порушення судом першої інстанції процесуального порядку розгляду подання державного виконавця за його відсутності та без його повідомлення про цей розгляд, оскільки такий аргумент відповідно до змісту п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України має висувати лише держаний виконавець, який ухвалу суду не оскаржив.

Оскільки таким чином суд першої інстанції по суті ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, доводи скарги цього висновку не спростували, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Куценко Олега Альбертовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.