Постанова

Іменем України

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 404/9374/14-ц

провадження № 61-43094св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Кіровоградської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - житлово-експлуатаційна організація № 3 Кіровоградської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року у складі судді Бершадської О. В. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Карпенка О. Л., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року виконавчий комітет Кіровоградської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м. Кіровограда. 19 лютого 1991 року ОСОБА_3 , на підставі ордеру № 22, було надано спірну квартиру, як службове житло, в якій він проживав до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті працівниками Комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 3 (далі - КРЕП № 3), правонаступником якого є комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 3» Кіровоградської міської ради» (далі - КП «ЖЕО № 3»), квартира була опечатана. 26 вересня 2014 року комісією у складі працівників КРЕП № 3 за участі представника МВ УМВС України в області та відділу ведення обліку житла Кіровоградської міської ради було заплановано опис наявного у квартирі майна та повторне опечатування квартири. При виході на місце з`ясовано, що печатку з вхідних дверей квартири зірвано. За повідомленням сусідки до квартири заходив брат померлого - відповідач у справі ОСОБА_1 . Працівниками КРЕП № 3 йому було роз`яснено про необхідність звільнення спірної квартири, проте він добровільно квартиру не звільнив, продовжує нею користуватись без правових підстав, вселив туди свого неповнолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим порушує право позивача на розпорядження спірним житлом та видачу ордера особам, які не забезпечені житлом або потребують покращення своїх житлових умов.

Ураховуючи викладене, позивач просив виселити ОСОБА_1 разом із його неповнолітнім (на момент подання позову) сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року, позов виконавчого комітету Кіровоградської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_1 разом із його неповнолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при розгляді справи не було встановлено правових підстав для визнання за відповідачами права користування спірним жилим приміщенням, оскільки ними не доведено, що вони були членами сім`ї померлого квартиронаймача, вселилися у зазначене приміщення для догляду за хворим колишнім наймачем квартири - ОСОБА_3 , який помер у березні 2014 року , тому на час розгляду справи відповідачі користуються спірним приміщенням без належних правових підстав, що порушує права позивача як власника житла, у зв`язку із чим позов виконавчого комітету Кіровоградської міської ради підлягає задоволенню. З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, надали їм належну правову оцінку, а також оцінили здобуті докази у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами, правильно застосували норми матеріального права та виходили із обґрунтованості позову. При цьому зазначено, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо його із сином постійного проживання із померлим наймачем жилого приміщення однією сім`єю судами досліджені, перевірені доказами та спростовані із належним правовим обґрунтуванням підстав їх відхилення.

Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасовано в частині позовних вимог виконавчого комітету Кіровоградської міської ради до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення Верховного Суду мотивоване тим, що апеляційний суд, переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, розглянув справу без відсутності доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, що позбавило його можливості реалізувати повну цивільну процесуальну дієздатність, подати свої особисті заперечення проти позовних вимог та підтвердити такі заперечення відповідними доказами.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діяв у своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , в частині задоволення позову виконавчого комітету Кіровоградської міської ради до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення залишено без задоволення, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року в цій частині залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що він вселився в спірну квартиру як член сім`ї та проживав у ній разом з квартиронаймачем однією сім`єю на день смерті останнього, а тому наявні підстави для його виселення із спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 , не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що ОСОБА_2 вселився до спірної квартири без згоди квартиронаймача та у спірній квартирі не проживав не відповідають фактичним обставинам справи, так як він вселився до спірної квартири зі згоди квартиронаймача, що узгоджується з положеннями статті 65 СК України. Також судами не з`ясована правомірність користування спірною квартирою, як службовою, померлим ОСОБА_3 та відповідно правомірність вселення до спірної квартири відповідача ОСОБА_2 , що має істотне значення для вирішення цієї справи. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що спірна жила квартира є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 , а також те, що матеріали справи не містять доказів наявності у власності відповідача ОСОБА_2 іншого жилого приміщення. Заявник також зазначає, що він не отримував відомостей про час та місце розгляду справи в апеляційному суді, а тому розгляд справи без його участі є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року та постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року в частині задоволених позовних вимог про виселення до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року виконавчий комітет міської ради міста Кропивницького подава відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК Українив редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанцій, в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 ) належить до комунальної власності територіальної громади м. Кіровограда (Кропивницького), що підтверджується довідкою обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03 жовтня 2014 року за № 672-17/20.

Відповідно до виписки з протоколу від 02 січня 1991 року № 56 та на підставі рішення виконкому Кіровоградської міської Ради від 13 лютого 1991 року № 103 ОСОБА_3 , який на той час працював у Кіровоградському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства, була надана службова квартира АДРЕСА_1 .

Вказані обставини також підтверджуються ордером від 19 лютого 1991 року № 22, згідно з яким службова квартира АДРЕСА_1 надана ОСОБА_3

Житловий будинок у якому знаходиться спірна квартира перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 3» Кіровоградської міської ради, який переданий після реорганізації Комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 3.

ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований у спірній квартирі з 1991 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Інших осіб в спірній квартирі не зареєстровано.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Спірна квартира на час розгляду спору не втратила статусу службової.

Після смерті квартиронаймача ОСОБА_3 спірна квартира була опечатана працівниками Комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 3, на балансі якого вона перебувала.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що відповідачі самовільно без належних правових підстав зайняли спірну квартиру.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (статті 121, 122 ЖК Української РСР).

Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак стаття 125 ЖК Української РСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення (абзац 5 частини першої статті 125 ЖК Української РСР).

Отже, службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК Українивизначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як правильно встановили суди ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що він вселився у спірну квартиру як член сім`ї та проживав у ній разом із квартиронаймачем однією сім`єю.

Відповідач ОСОБА_2 з 24 жовтня 2014 року був зареєстрований у смт. Іршанськ Житомирської області, що свідчить про те, що він після смерті дядька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у спірній квартирі не проживав.

Доводи заявника в касаційній скарзі про порушення судами пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ висловився щодо можливості виселення особи з жилого приміщення, зазначивши, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Положення статей 124, 125 ЖК Української РСР визначають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, має наслідком втрату особою права користування службовим приміщенням та є підставою для виселення із службового житла без надання іншого жилого приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування на час виконання трудових обов`язків .

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, що перебувають з ним у трудових відносинах і за характером їх роботи потребують надання такого житла.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Зазначений правовий висновок, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 14-181цс18.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, з урахуванням положень закону, обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі, зокрема, ОСОБА_2 не довів, що був членом сім`ї квартиронаймача та був вселений у спірну квартиру на законних підставах.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог до ОСОБА_2 - без змін.

Оскільки виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року та постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року, у зв`язку із залишенням оскаржуваного судового рішення без змін необхідно поновити їх виконання.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року в частині позовних вимог виконавчого комітету Кіровоградської міської ради до ОСОБА_2 про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення залишити без змін.

Поновити виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 червня 2015 року та постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко