Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 вересня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі Парова І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 06.12.2012 року між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей зареєстрований в реєстрі за № 2705, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В.

Відповідно до умов договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 245 850,00 грн., що за курсом дол. США, встановленим АТ «ОТП Банк» станом на 09.11.2012 р. становить 30 000,0 дол. США. Згідно умов договору позичальник зобов`язався повернути грошові кошти в строк не пізніше 10.06.2013 року. Сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним.

В якості забезпечення виконання по вище зазначеному договору позики, грошей сторони уклали між собою договір застави транспортного засобу (іпотеки) від 06.12.2012 року зареєстрований в реєстрі за № 2706 і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В.

Позивач зазначає, що 11 червня 2013 року між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору позики грошей від 06.12.2012 року № 2705, зареєстрований в реєстрі за № 1853, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., відповідно до умов якого позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти в строк не пізніше 25.12.2013 року.

26 грудня 2013 року між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 2 до договору позики грошей від 06.12.2012 року № 2705, зареєстрований в реєстрі за № 4252, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., відповідно до умов якого позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти в строк не пізніше 30.09.2014 року.

Відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про стягнення суми грошових коштів за договором.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду, яке набуло законної сили з відповідача було стягнуто суму боргу у розмірі 388 980,00 грн. та судові витрати.

Оскільки зазначене рішення Ужгородського міськрайонного суду в добровільному порядку виконано не було ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби для примусового виконання судового рішення і постановою державного виконавця від 18.05.2015 року відкрито виконавче провадження № 47548805.

Позивач зазначає, що 13.07.2017 року відповідачем фактично було виконано у повному обсязі боргове зобов`язання перед позивачем, було повернуто грошові кошти в сумі 392663,23 грн. у зв`язку з чим ним була написана заява на ім`я Начальника Ужгородського MB ДВС про закриття виконавчого провадження про примусовому виконанню виконавчого листа за №308/13003/14-ц від 06.02.2015 року.

Оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, фактично грошові кошти в сумі 392663,23 грн. були повернуті 13.07.2017 року, позивач вважає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на свою користь, з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України суми інфляційних втрат за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року в сумі 248 948 ,50 грн. та 3% річних, що становлять 29793,70 грн. за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року (момент фактичного повернення боргу).

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача , та в якій зазначив, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило та письмовий відзив на позовну заяву у строк, встановлений в ухвалі суду від 22.03.2019 року, до суду не подав.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотніми повідомленнями які повернулись на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за № 669, № 066, № 436 , за № 437 .

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином за адресою реєстрації не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

21.02.2020 року представником позивача Бойко Б.Б. подано заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача;

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22.03.2019 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/14483/18 та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження .

21.02.2020 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей зареєстрований в реєстрі за № 2705, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В., за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 245 850 грн., що за курсом продажу долару США, встановленим АТ «ОТП Банк» станом на 09.11.2012 р. становить 30 000,00 дол. США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю вказану вище суму позики (еквівалентну сумі 30 000 дол. США) у гривневому еквіваленті за курсом продажу вказаної вище валюти, встановленим АТ ОТП Банк на день повернення коштів. Даним договором сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, сума позики повинна бути повернута позичальником позикодавцю в повному обсязі не пізніше 10 червня 2013 року, що підтверджується доданим до матеріалів справи договором позики.

В якості забезпечення виконання по вище зазначеному договору позики, грошей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір застави транспортного засобу (іпотеки) від 06.12.2012 року зареєстрований в реєстрі за № 2706 і посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В., що підтверджується доданим до матеріалів справи договором застави. ( а.с.5)

Як встановлено судом, 11 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №1 до договору позики грошей від 06.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., за умовами якого сторони внесли зміни до п. 2.2 договору позики грошей, згідно якого сума позики повинна бути повернута позичальником позикодавцю в повному обсязі не пізніше 25 грудня 2013 року, що підтверджується доданим до матеріалів справи договором . ( а.с. 6)

Як встановлено судом, 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №2 до договору позики грошей від 06.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., за умовами якого сторони внесли зміни до п. 2.2 договору позики грошей, згідно якого сума позики повинна бути повернута позичальником позикодавцю в повному обсязі не пізніше 30 вересня 2014 року, що підтверджується доданим до матеріалів справи договором . ( а.с. 7)

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду ухвалено - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 388 980,00 грн. та 3 683,23 грн. судових витрат.

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки зазначене рішення Ужгородського міськрайонного суду в добровільному порядку виконано не було ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби та державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2015 року ВП № 47548805, що підтверджується доданою до матеріалів справи постановою про відкриття виконавчого провадження. ( а.с.10)

Як стверджує позивач, 13.07.2017 року відповідачем фактично було виконано у повному обсязі боргове зобов`язання перед позивачем, було повернуто грошові кошти в сумі 392663,23 грн. у зв`язку з чим позивач звернувся із заявою на ім`я Начальника Ужгородського MB ДВС п. Хваста С.В. про закриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа за №308/13003/14-ц від 06.02.2015 року у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду . ( а.с. 13-14)

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором позики , а саме в частині здійснення своєчасного та повного повернення суми позики , що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості .

Предметом позовних вимог є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Також частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч умовам договору позики та додаткового договору №2 до договору позики грошей , свого зобов`язання в частині здійснення своєчасного повернення суми позики не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Cуд констатує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав зобов`язання, не повернув суму позики і рішенням суду заборгованість стягнуто у примусовому порядку.

Оскільки боржник не виконав грошове зобов`язання перед позивачем у встановлений договором строк, а саме сума позики повинна була повернута в повному обсязі не пізніше 30 вересня 2014 року (включно), а фактично грошові кошти в сумі 392663,23 грн. були повернуті позивачу 13.07.2017 року, відтак боржником були порушенні умови договору позики грошей і позивач вправі вимагати від відповідача сплату інфляційних втрат та 3% річних за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року (момент фактичного повернення боргу).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок трьох процентів у розмірі 29793,7 грн. та розрахунок щодо інфляційних втрат у розмірі 248948,5 грн. визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 248948,5 грн. інфляційних втрат та в частині стягнення 29793,7 грн. трьох процентів річних за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року включно підлягають повному задоволенню.

Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України суму інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 248 948.5 грн. та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 29793.70 грн. нараховані за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року включно є обгрунтованими і підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 2787,42 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 525, 526, 527, 530,625 ЦК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 Ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) суму інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 248 948.5 грн. та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 29793.70 грн. нараховані за період з 31.01.2015 року по 13.07.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 Ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 2787,42 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 Ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

Дата складання повного тексту рішення 18 вересня 2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: К.К. Бенца