Справа № 456/4122/19
Провадження № 2/456/360/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2020 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

з участю секретаря Сунак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими що втративли право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратившими право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . Після оформлення права власності на вказаний будинок ним було виявлено, що у вказаному будинку є зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - колишні власники будинку, які продали будинок його батькові , а той в свою чергу подарував будинок йому.

Оскільки вказані особи не є членами його сім`ї, не проживають за вказаною адресою з серпня 2018 та не беруть участі в оплаті комунальних послуг, а тому у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, які він повинен сплачувати, що у свою чергу обтяжує його матеріальне становище та порушує його права. У зв`язку з цим він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судове засіданні не з`явився, однак подав до суду заяву згідно якої просив суд проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задоволити. В попередньому судовому засіданні пояснив, що його батько ОСОБА_4 у лютому 2019 придбав у ОСОБА_2 спірний будинок разом з земельною ділянкою. В подальшому, а саме у березні 2019 вказаний будинок батько подарував йому. Однак, у такому залишились зареєстрованими колишні власники, відповідачі по справі, які виїхали проживати в Російську Федерацію, а саме як йому відомо у м. Санкт - Петербург.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими судом про час та місце слухання справи, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надіслали.

А тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідачів в судове засідання неповажною та за згодою позивача, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Судом встановлено, що у відповідності до копії договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., 15.02.2019, зареєстрованого у реєстрі за № 487, ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2500 га. у межах згідно з планом, яка надана для обслуговування і будівництва вказаного житлового будинку, кадастровий № :01:006:0010.

В подальшому згідного договору дарування від 04.03.2019 посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрованого у реєстрі за № 678, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,2500 га. у межах згідно з планом, яка надана для обслуговування і будівництва вказаного житлового будинку, кадастровий № :01:006:0010./а.с.11-13/

Тобто судом встановлено той факт, що позивач на даний момент часу являється одноосібним власником спірного житлового будинку.

Також, як вбачається з довідки № 266/02-14 від 30.08.2019 виданої виконкомом Воля Задеревацької сільської ради Стрийського району Львівської області у с. Воля Задеревацька по АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Вказані громадяни не проживають у АДРЕСА_1 з серпня 2018./а.с.8/

Згідно акту складеного комісією у складі сільського голови Р.Хомин, секретаря сільської ради О.Бальковської, члена виконкому М.Панилик, про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 10.00 год. у житловому будинку ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 при обстежені комісією виявлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на час обстеження були відсутні. За свідченням сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дані громадяни не проживають у господарстві з серпня 2018 р./а.с.9/

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями свідків.

Так, будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показала, що працює секретарем Воля Задеревацької сільської ради Стрийського району. Ствердила той факт, що батько позивача придбав спірний житловий будинок у відповідачів, які у серпні 2018 виїхали у Російську Федерацію та з цього часу у будинку не проживають, про що комісією сільської ради було складено відповідний акт.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що вона доводиться родичкою позивачу та проживає у с. Воля - Задеревацька. Їй відомо той факт, що позивач придбав будинок у АДРЕСА_1 у сім`ї ОСОБА_2 , які після цього виїхали проживати до своїх дітей у Росію та з цього часу не приїжджали.

Суд надає віри і приймає покази свідків, так як інформації, що свідчила б про їх зацікавленість у вирішенні даної справи в суду не має, та їх покази не суперечать іншим доказам по справі.

Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов`язані з правом особи на користування жилим приміщенням, в якому зареєстровано їхнє місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно положень ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 в розумінні норм, закріплених в СК України та ст. 64 ЖК УРСР, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 405 ЦК України.

Разом з тим, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 319, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Суд проаналізувавши вищенаведені норми законодавства приходить до переконання що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі (колишній власник будинку та член його сімї) не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 з серпня 2018, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, зв`язку з будинком не підтримують, у будинку відсутні їх особисті речі.

Судом не встановлено даних про наявність будь яких домовленостей між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, а також, що відповідачі не проживають в будинку з поважних причин.

На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності відповідачів не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право на житло в житловому будинку АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 відтак позов у цій частині підлягає до задоволення.

Що стосується позовних вимог про примусове зняття відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, то такі є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою) свідоцтва про смерть. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 , 1960 року народження та ОСОБА_3 1956 року народження такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

В задоволені решти позовних вимог відмовити

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Суддя: Н. М. Янів