Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 520/630/13-ц

провадження № 61-37421 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ;

заінтересована особа - начальник Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шуляченко Микола Борисович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на рішення, дії та бездіяльність начальника Приморського відділу державної виконавчої служби (далі - ВДВС) м. Одеси Головного територіального управління юстиції (далі - ГТУЮ) в Одеській області Шуляченка М. Б.

Скарга мотивована тим, що рішенням Київського райсуду м. Одеси від 05 грудня 2013 року її позов до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , 2000 року народження, у розмірі 2 тис. грн щомісячно, починаючи з 16 січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2013 року змінено в частині визначення аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , 2000 року народження, у розмірі 8 тис. грн щомісячно.

Постановою державного виконавця Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції Назаровою В. В. від 31 серпня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 520/630/13-ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів закінчено, так як до відділу надійшло інше рішення апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року у справі № 520/3916/14-ц про зміну розміру аліментів з 8 тис. грн на 1/4 частину від доходу боржника щомісячно, виконавчий лист повернутий до суду.

27 жовтня 2015 року вона отримала виконавчий лист № 520/3916/16-ц, однак як стягувач за вказаним виконавчим листом до виконавчої служби не зверталась.

Проте постановою начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. від 28 березня 2017 року було скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2015 року по виконанню виконавчого листа № 520/630/13-ц, виданого 17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та було відновлено виконавче провадження ВП № 44378272 від 23 лютого 2017 року. Вважала вказані дії начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. неправомірними, оскільки вона як стягувач до Державної виконавчої служби із виконавчим листом для примусового виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року не зверталась.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії та бездіяльність державного виконавця в особі начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченко М. Б., які виявилися у невчиненні виконавчих дій відповідно до законодавства України неправомірними, а також визнати незаконною та скасувати постанову начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. від 28 березня 2017 року, якою було скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 520/630/13-ц, виданого 17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , та було відновлено виконавче провадження ВП №44378272.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у складі судді Огренич І. В. скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії та бездіяльність державного виконавця в особі начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б., які виявилися у невчинені виконавчих дій відповідно до законодавства України, неправомірними. Скасовано постанову начальника Приморського ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шуляченка М. Б. від 28 березня 2017 року, якою було скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 520/630/13-ц, виданого 17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та було відновлено виконавче провадження ВП № 44378272.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що 27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримала виконавчий лист № 520/3916/16-ц, однак як стягувач за вказаним виконавчим листом до виконавчої служби не зверталась. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Відтак, наявні підстави для визнання дій начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. по відновленню виконавчого провадження неправомірними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що начальником Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Шуляченко М. Б. було виявлено, що в рамках виконавчого провадження № 44378272 державним виконавцем 31серпня 2015 року була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на час здійснення виконавчих дій, з порушенням закону, оскільки частиною четвертою вказаної статті передбачено закінчення виконавчого провадження саме в разі скасування рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист. Однак, рішення суду, яке перебувало на виконанні в державного виконавця, не було скасовано, а лише було змінено у відповідній частині. З огляду на це, начальник відділу, керуючись частиною третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скасував постанову державного виконавця та відновив виконавче провадження постановою від 28 березня 2017 року. Тобто фактично начальник відділу державної виконавчої служби при перевірці відповідного виконавчого провадження усунув помилку, допущену державним виконавцем, а тому дії начальника відділу, на які скаржиться ОСОБА_1 , не можуть бути визнані неправомірними.

Крім того, представником державної виконавчої служби було надано заяву ОСОБА_1 , якою вона просила повернути стягувачу без подальшого примусового виконання виконавчий лист у справі № 520/630/13-ц, виданий 17 березня 2014 року, а також повернути без наступного примусового виконання виконавчий лист у справі № 520/3916/14-ц, виданий 19 квітня 2017 року, а також постанову № В-5/434 від 31 травня 2017 року ВП № 44378272, якою за вказаною заявою ОСОБА_1 було вирішено повернути виконавчий документ № 520/3916/14-ц, виданий 19 квітня 2017 року стягувачеві та припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення стосовно всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 . Тобто стягувач сама подала заяву про повернення виконавчого документа, а тому оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2015 року, яка була помилково винесена державним виконавцем та була скасована постановою начальника відділу, є проміжним процесуальним документом, а тому його оскарження не впливає на здійснення виконавчого провадження, оскільки, за заявою самого стягувача, виконавчий лист їй було повернуто.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 520/630/13-ц з Київського районного суду м. Одеси.

У серпні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що за відсутністю заяви стягувача на примусове виконання рішення суду від 30 жовтня 2014 року у справі № 520/3916/14-ц, за відсутності самого виконавчого листа на примусове стягнення з боржника аліментів на дитину у частці від доходу та неможливості подальшого виконання судового рішення у цивільній справі на підставі виконавчого листа № 520/630/13-ц, виданого 17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси, за яким заборгованість по аліментам з боржника станом на 30 жовтня 2014 року було повністю стягнуто, державний виконавець на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження повинен був закрити виконавче провадження ВП № 44378272 та повернути виконавчий документ до суду, який його видав, як такий, що не може підлягати подальшому примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Доводи особи, які подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вказував на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , 2000 року народження, у розмірі 2 тис. грн щомісячно, починаючи з 16 січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2013 року змінено в частині визначення аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , 2000 року народження, у розмірі 8 тис. грн щомісячно.

17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист у справі № 520/630/13-ц на виконання вказаного рішення апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року.

В даному виконавчому листі в розділі «Відмітки судового виконавця про виконання постанови/рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення» зазначено, що виконавче провадження закінчено згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакцій на час вчинення виконавчих дій (а.с. 12).

25 серпня 2015 року до Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від ОСОБА_2 надійшла заява про закриття виконавчого провадження № 44378272 (справа № 520/630/13-ц) у зв`язку з наданням копії рішення апеляційного суду Одеської області у справі № 520/3916/14-ц від 30 жовтня 2014 року про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 до 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно (а.с. 14).

31 серпня 2015 року державним виконавцем Назаровою В. В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у справі № 520/630/13-ц, ВП № 44378272, у зв`язку з надходженням рішення апеляційного суду Одеської області в справі № 520/3916/14-ц від 30 жовтня 2014 року про зміну розміру аліментів, виконавчий лист повернутий до суду (а.с. 13).

Також 31 серпня 2015 року державним виконавцем Назаровою В. В. було видано ОСОБА_2 перерахунок заборгованості по аліментам, відповідно до якого встановлено, що заборгованість станом на 01 листопада 2014 року відсутня (а.с. 15).

В матеріалах справи міститься виконавчий лист від 27 жовтня 2015 року у справі 520/3916/14-ц, виданий на виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2014 року про зменшення розміру аліментів, стягнутих рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з твердої грошової суми у розмірі 8 тис. грн на місяць до 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

28 березня 2017 року постановою начальника Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. було вирішено скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2015 року згідно з пунктом 4 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» по виконанню листа № 520/630/13-ц, виданого 17 березня 2014 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а також відновити виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого листа. Вказана постанова обґрунтована тим, що оскільки рішення в справі 520/630/13-ц не було скасовано, а було лише змінено його резолютивну частину, то державний виконавець необґрунтовано винесла постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 11).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції на час постановлення оскаржуваної постанови, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до положень частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» 2016 року начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Встановивши відсутність в діях начальника Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шуляченка М. Б. ознак неправомірності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги заявника.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що рішення суду, яке перебувало на виконанні в державного виконавця, не було скасовано, а лише було змінено у відповідній частині. З огляду на це, начальник відділу, керуючись частиною третьою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скасував постанову державного виконавця та відновив виконавче провадження постановою від 28 березня 2017 року. Тобто начальник відділу державної виконавчої служби при перевірці відповідного виконавчого провадження усунув помилку, допущену державним виконавцем, а тому дії начальника відділу, на які скаржиться ОСОБА_1 , не можуть бути визнані неправомірними.

Крім того, у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 , якою вона просила повернути стягувачу без подальшого примусового виконання виконавчий лист у справі № 520/630/13-ц, виданий 17 березня 2014 року, а також повернути без наступного примусового виконання виконавчий лист у справі № 520/3916/14-ц, виданий 19 квітня 2017 року, а також постанова № В-5/434 від 31 травня 2017 року ВП № 44378272, якою за вказаною заявою ОСОБА_1 було вирішено повернути виконавчий документ № 520/3916/14-ц, виданий 19 квітня 2017 року стягувачеві та припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення стосовно всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 . Відтак, сама стягувач подала заяву про повернення виконавчого документа, а тому оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2015 року, яка була помилково винесена державним виконавцем та була скасована постановою начальника відділу, є проміжним процесуальним документом, а тому його оскарження не впливає на здійснення виконавчого провадження, оскільки, за заявою самого стягувача, виконавчий лист йому було повернуто (а.с. 43, 113, 115).

Доводам, на які посилається заявник в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку з наведенням мотивів їх відхилення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович