Дата документу 08.04.2020 Справа № 937/7998/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/7998/19 Головуючий у 1-й інстанції: Колодіна Л.В.
Провадження №22-ц/807/552/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
Провадження №22-ц/807/552/20-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року, на додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» про визнання звільнення незаконним, визнання контракту у частині визначення строку недійсним, визнання контракту укладеним на невизначений строк, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж», яка була уточнена в листопаді 2019 року про визнання звільнення незаконним, визнання контракту у частині визначення строку недійсним, визнання контракту укладеним на невизначений строк, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 1998 року він працював у відповідача на різних посадах У 2013 році він був прийнятий на посаду викладача за контрактом, який неодноразово переукладався. За період роботи з 1998 - 2019 роки в цьому вищому навчальному закладу за порушення трудової дисципліни, стягненням жодного разу не піддавався. Згідно з наказом Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» № 98- К від 30 серпня 2019 року «Про звільнення» його звільнено з посади викладача коледжу у зв`язку із закінченням дії трудового договору (контракту) п.2 ст.36 КЗпП України з 31 серпня 2019 року. Контракт з ним вважати розірваним з 01 вересня 2019року. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. КЗпП, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Крім того, позивач посилається на незаконність встановлення йому строку трудового договору, оскільки для викладачів вищих навчальних закладів законодавством не передбачена контрактна форма оформлення трудових відносин. Позивач посилається на недійсність умов трудового договору в частині встановлення строку, оскільки це погіршує його становище у порівнянні із законодавчими гарантіями. Також, позивач стверджує, що його звільнення було незаконним через те, що відбулось під час перебування на лікарняному. Обґрунтовуючи позов в частині стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що через незаконне звільнення він залишився без матеріальних засобів для існування, він перебував у пригніченому психологічному стані, оскільки звільнення відбулось після двадцяти одного року бездоганної праці. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 10 000,00 грн.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд:

Визнати трудовий договір (контракт) від 01 вересня 2018 року між Державним вищим навчальним закладом "Мелітопольський промислово-економічний коледж" та ОСОБА_1 , недійсним у частині визначення строку.

Трудовий договір (контракт) від 01 вересня 2018 року між Державним вищим навчальним закладом "Мелітопольський промислово-економічний коледж" та ОСОБА_1 вважати таким, що укладений на невизначений строк.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» від 30 серпня 2019 року №98-К «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж».

Визнати незаконним його звільнення з посади викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» згідно з наказом Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» №98-К від 30 серпня 2019 року «Про звільнення».

Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж».

Стягнути на його користь з Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47476,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та судові витрати у розмірі 8000,00 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано Наказ Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» №98-К від 30 серпня 2019 року «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» у зв`язку із закінченням дії трудового договору (контракту) п.2 ст.36 КЗпП України з 31 серпня 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж».

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37225 грн 50 коп.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. Стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж на користь держави судовий збір у розмірі 2305 гривень 20 копійок. Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця допущено до негайне виконання.

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2019 року рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року та додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2019 року, Державний вищий навчальний заклад «Мелітопольський промислово-економічний коледж» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесувального та невірним застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необгрунтовним. Суд ненадав можливості відповідачу надати відзив на уточнену позовну заяву, оскільки лише 29 листопада 2019 року її отримано відповідачем. Отже, винесення рішення у справі судом було узурповане право відповідача на подання відзиву передбаченого ст. 191 ЦПК України. Під час звільнення позивача роботодавцю не було відомо про перебування ОСОБА_1 на лікарняному, тому вважає, що Державним вищим навчальним закладом «Мелітопольський промислово-економічний коледж» було дотримано усі вимоги трудового законодавства України, а висновки суду про порушення прав позивача є помилковими. Додаткове судове рішення від 05 грудня 2019 року підлягає скасуванню з тієї підстави, що основне рішення не грунтується на вимогах матеріального і процесуального права.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інситанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню .

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині задоволених позовних вимог. В частині відмовлених позовних вимог, а саме про визнання контракту у частині визначення строку недійсним, визнання контракту укладеним на невизначений строк не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, тому звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності є незаконним, а отже наявні підстави для визнання незаконним та скасування наказу Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» №98-К від 30 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» та поновлення ОСОБА_1 на посаді викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж». Так як час вимушеного прогулу позивача становить 60 робочих днів, тому з відповідача слід стягнути 37225.50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із незаконним звільненням, моральну шкоду в розмірі 2000 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

Крім цього, звільнення позивача з посади не було пояснено жодними об`єктивними причинами. У зв`язку з цим, суд приходить до переконання, що звільнення позивача не тільки не відповідало вимогам закону, а ще й не мало легітимної мети і не було необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує його право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

З підстав порушення судом норм матеріального права, а саме неправильного тлумачення закону: положень ст. ст. 21, 23, 36 КЗпП України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до трудової книжки, позивач ОСОБА_1 з 1998 році працював у Державному вищому навчальному закладі «Мелітопольський промислово-економічний коледж» (колишня назва - Мелітопольський автомоторний технікум) на різних посадах ( а.с. 13-16).

Розпорядженням директора Мелітопольського державного промисло-економічного технікуму від 09 червня 2010 року № 7 «Про укладення контрактів з педагогічними працівниками» з метою запобігання можливосі порушення вимог трудового законодавства та закріплення додаткових обов`язків педагогічних працівників, педагогічним працівникам технікуму необхідно звернутися до відділу кадрів для узгодження контрактної форми трудового договору.

Розділом 3 колективних договорів, укладених у період з 2015 по 2019 роки, визначені вимоги до прийняття на роботу та звільнення працівників. Так, у п. 3.2 розділу 3 колективнимх договорів на 2018 та 2019 роки визначено, що адміністрація зобов`язується при прийнятті на роботу укладати з працівниками коледжу контракт або трудовий договір ( строковий або безстроковий). Прийняття на роботу педагогічних працвників проводити обов`язково з укладенням контракту ( а.с.47-53).

Наказом № 63-К від 28 серпня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду викладача коледжу Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» за котрактом.

Так, 02 вересня 2013 року Державний вищий навчальний заклад «Мелітопольський промислово-економічний коледж» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали трудовий договір про призначення останнього на посаду викладача Державного вищого начального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж». Цей договір є строковим трудовим договором ( п. 1 договору).

Наказом № 29-К від 29 березня 2019 року посада викладача коледжу перейменована на посаду «викладача закладу вищої освіти».

Строкові трудови договори переукладалися між стронами неоднорзово.

У 2014 році на строк з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року, у 2015 році на строк з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року, у 2016 році на строк з 01 липня 2016 року по 30 червня 2017 року , у 2017 році на строк з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року. Востаннє контракт був укладений між сторонами 01 вересня 2018 року строком по 31 серпня 2019 року (а.с. 18).

Підпунктом 6.2.1 пункту 6.1 зазначено контракту сторони передбачили, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому директор коледжу і викладач повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитися у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін. Контракт не може переходити в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін ( а.с. 17зворот).

Листом директора Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово - економічний коледж» Передерій В.А. повідомлено про звільнення у зв`язку із закінчення терміну дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31 серпня 2019 року. Із зазначеним листом ОСОБА_1 ознайомлений 24 червня 2019 року , про що свідчить поставлений ним особистий підпис (а. с. 18).

Наказом директора коледжу Шапуровою О.О. № 98-К від 30 серпня 2019 року, вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади викладача коледжу у зв`язку із закінченням дії трудового договору (контракту) п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31 сепня 2019 року. Контракт з ОСОБА_1 вважати розірваним з 01 вересня 2019 року ( а.с. 12).

Як вбачається з листа непрацездатності серії АДУ № 500064, ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 29 серпня 2019 року по 02 вересня 2019 року включно, стати до роботи 03 вересня (а.с. 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 "Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників" посада викладача відноситься до посад педагогічних працівників.

Згідно з пунктом 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.

З огляду на положення ст. ст. 21, 23, 24 КЗпП України укладення строкового трудового договору можливе лише за погодженням сторін, а без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви, чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №6- (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини.

Вказаний висновок висловлений також у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №545/1151/16-ц.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні ОСОБА_1 були порушені вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, однак помилково не врахував, що наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору доведена відповідачем під час розгляду справи та не спростована ОСОБА_1 і підтверджується зібраними у справи доказами.

Оскільки ОСОБА_1 беззаперечно знав про укладення з ним саме строкового трудового договору і погодився з його умовами, тому оспорюваний наказ директора Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово- економічний коледж» № 98-К від 30 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строку трудового договору є правомірним та обґрунтованим і відсутні підстави для його скасування судом. А тому і відсутні підстави для поновлення позивача на посаді викладача Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово - економічнмй коледж».

З огляду на вищенаведене, не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі, оскільки вони є похідними від позовних вимог про поновлення на посаді.

Разом з тим, встановлено, що оспорюваний наказ про звільнення ОСОБА_1 видано відповідачем у період непрацездатності позивача.

Порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування на лікарняному, може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виправлення допущеного відповідачем порушення вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 .

А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, а саме невірне застосування положень ст.ст. 23, п. 2 ч. 1 ст. 36, 40 КЗпП України року є такими, що заслуговують на увагу.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки діями Державного вищого начального закладу «Мелітопольський промислово - економічний коледж» його трудових прав порушено не було.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції, у порушення статей 89, 263-265 ЦПК України, не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, характеру спірних правовідносин та позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи позивача про те, що у зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України є необгрунтовними, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюються частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладенні контракту чи прдовження строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Подібні правові висновки викладені в ухвалі Верховного Судцу України від 06 серпня 2008 року у справі № 6-15914 св 07.

Тим більше, що підпунктом 6.2.1 пункту 6.1 Контракту сторони передбачили, що контракт не може переходити в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін.

Разом з тим, судова колегія вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було узурповане право відповідача на подання відзиву на уточнену позовну заяву, передбаченого статтею 191 ЦПК України , тому відзив не був поданий відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, уточнена позовна заяа ОСОБА_1 поступила на адресу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 21 листопада 2019 року. До цієї заяви позивач надав доказ направлення уточненої позовної заяви відповідачу ( а.с. 72-81). 29 листопада 2019 року на адресу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від відповідача Державний вищий навчальний заклад «Мелітопльський промислово - економічний коледж» надійшов відзив на уточнений позов ОСОБА_1 , який міститься в матеріалах справи ( а.с. 88-91), тому справа судом першої інстанції була вирішена з врахуванням зазначеного відзиву.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

При поданні апеляційної скарги Державним вищим навчальним закладом« «Мелітопольський промислово- економічний коледж» сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8068.20 грн .

Разом з тим, на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору у справі про поновлення на роботі.

Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України у такому випадку понесені Державним вищим навчальним закладом« «Мелітопольський промисловий економічний коледж» судові витрати у цій частині у розмірі 2881.50 грн компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, документально підтверджені судові витрати за інші заявлені ОСОБА_1 вимоги у розмірі 5186.70 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промисловий економічний коледж» .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово економічний коледж», в особі представника, директора Шапурової Олени Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2019 року у цій справі в частині задоволених позовних вимог скасувати. Додаткове рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 грудня 2019 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово - економічний коледж» про визнання звільнення незаконним, визнання контракту у частині визначення строку недійсним, визнання контракту укладеним на невизначений строк, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади викладача Державного вищого навчального закладу « Мелітопольський промислово-економічний коледж» відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 31 серпня 2019 року на 03 вересня 2019 року.

В оскаржуваній частині позову ОСОБА_1 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення суду не переглядається.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» ( місцезнаходження: м. Мелітополь, пр. 50-річчя Перемоги, 19; ) судовий збір в сумі 5186.70 грн

Судовий збір в сумі 2881.50 грн. компенсувати Державному вищому навчальному закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж» за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 10 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.