22-ц/812/291/20 Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1158/19
Номер провадження № 22-ц/812/291/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів -Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання -Цуркан І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Квєтки І.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (надалі - ТОВ «Веллфін») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2019 року ТОВ «Веллфін» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 22 червня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 49172 в електронній формі, за умовами якого ТОВ «Веллфін» надало відповідачці шляхом перерахування на картковий рахунок грошові кошти у сумі 1201 грн. строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування позикою.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, станом на 22 липня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 51354, 19 грн. з яких: 1201 грн. - основний борг, 25701,38 грн. - заборгованість за відсотками, 24451,81грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене та на те, що в добровільному порядку заборгованість позичальником не сплачена, ТОВ «Веллфін» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 51354, 19 грн.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованість за договором позики № 49172 від 22 червня 2016 року станом на 22 липня 2019 року в розмірі 1892,75 грн., з яких 1201 грн. основний борг, 691,75 заборгованість по відсоткам. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позичальником порушенні умови щодо своєчасного повернення грошових коштів за договором позики у розмірі основного боргу та нарахованих процентів в межах строку кредитування.

Не погодившись з рішенням суду, представник ТОВ «Веллфін» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, яке ухвалено на підставі висновків, що не відповідають обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не розглянуті та до уваги не взяті «Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», крім того, позивачем надано обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання відповідачем умов договору позики.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися. ТОВ «Веллфін» звернулося з заявою про розгляд справи за відсутності його представника, а відповідачка, будучи належним чином повідомленою про місце й час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі (частина перша статті 205 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 Цивільного кодексу України).

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб - сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Пунктами 6 і 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено наступні терміни:

- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;

- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Порядок укладення електронного договору визначено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно приписів якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно частин 12-13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27 жовтня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі фінансових установ за №16103225 (а.с.9-11, 13).

Порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, регламентовано Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», затвердженими 27 жовтня 2015 року наказ № 2-1 (надалі - Правила) (а.с.14-26).

Згідно п. 4.1., 4.2 Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті Товариства та для оформлення позики здійснює оформлення заявки на Сайті Товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

У разі прийняття позитивного рішення Товариство інформує заявника шляхом відправлення СМС - повідомлення на телефонний номер зазначений у заявці, розміщення інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню заявник отримує електронну копію договору позики. У разі отримання Договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті (п.6.3 Правил).

22 червня 2016 року відповідно до пунктів 4.1.,4.2 Правил ОСОБА_1 оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення, що підтверджуються роздруківкою заявки відповідача з офіційного веб-сайту Товариства. Заявка для отримання позики містить всі ідентифікуючи дані щодо позичальника, а також фото останнього (а.с.27-34).

На підставі заповненої відповідачкою заявки між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір позики в електронній формі (а.с. 35-43).

За умовами вказаного вище договору, ТОВ «Веллфін» надало відповідачці грошові кошти в сумі 1201 грн. на умовах строковості, зворотності, платності на строк 30 днів, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (п.1.1., 1.2. Договору).

Згідно п.1.5 договору нарахування процентів за користування позикою проводиться 1,9 процента від суми позики,але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку

Сукупна вартість позики складає 1892,75 грн., проценти за користування позикою складають 691,75 грн. (п.2, розділ 8 Договору).

Надання позики було здійснено шляхом перерахування грошових коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури - ТОВ ФК «Вей Фор Пей», з яким позивач уклав договір про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 на картковий рахунок відповідача (а.с.45-50).

Термін для повернення ОСОБА_1 грошових коштів та нарахованих процентів за Договором було встановлено до 22 липня 2016 року (п.2.2.1.2).

Однак, відповідачка у погоджений договором строк, суму кредиту та нараховані проценти за його користування не повернула.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 22 липня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 51354,19 грн. з яких: 1201 грн. - основний борг, 25701,38 грн. - заборгованість за відсотками, 24451,81 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.44).

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, за положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення обов`язку на відповідача щодо сплати суми позики у розмірі 1201 грн. та нарахованими процентами за період кредитування у розмірі 691,75 грн.

Також колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення нарахованих процентів поза межами строку кредитування з огляду на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з липня 2016 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що проценти, нараховані після 20 липня 2016 року підлягають стягненню відповідно до умов, встановлених у договорі позики, оскільки їх розрахунок відповідачем не спростований на увагу не заслуговують з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. ст.1048, 1054 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на невірні висновки суду щодо вирішення питання про судові витрати, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при вирішенні цього питання суд керувався принципом пропорційності розміру задоволених вимог, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» залишити без задоволення.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, 13 квітня 2020 року.

Судді: Т.З. Бондаренко Т.М.Базовкіна Л.М.Царюк