ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м.Суми

Справа №581/810/19

Номер провадження 22-ц/816/886/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 лютого 2020 року, ухваленого у складі судді Сізова Д.В., у приміщенні Липоводолинського районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 07 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані він та відповідачка. Вказує, що 20 червня 2019 року шлюб між ними був розірваний.

Зазначає, що він з травня 2018 року проживає у с. Русанівка Липоводолинського району, 05 вересня 2019 року уклав шлюб з ОСОБА_3 . На теперішній час він з дружиною бажають проживати у належному йому будинку. ОСОБА_2 вже не є членом його сім`ї, має власний батьківський будинок, однак не бажає добровільно залишати належний йому будинок та перешкоджає розпоряджатися його власністю.

Посилаючись на вказані обставини та положення статтей 32, 319, 406 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Липоводолинський районний суд Сумської області рішенням від 07 грудня 2019 року позов задовольнив частково.

Визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду відповідачка оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, яке ухвалено без всебічного і повного з`ясування обставин справи, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року і по сьогоднішній день, набула право користування спірним будинком як член сім`ї власника, не заперечує проти проживання у спірному будинку також і позивача з новою дружиною. При цьому, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Також вказує на безпідставність доводів позивача про її протиправну поведінку та порушення правил співжиття, посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів цього.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з підстав, викладених у позові, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Воронець Н.Б., яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за законом №702 від 14 березня 2017 року на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка на якій розташований будинок (а. с. 6-9). Будинок має чотири житлові кімнати та його загальна площа складає 112,8 кв. м. (а. с. 11-12).

В будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1 (з 27 березня 1992 року) та його колишня дружина ОСОБА_2 (з 09 листопада 2000 року) (а. с. 12а-15).

Липоводолинський районний суд Сумської області рішенням від 20 червня 2019 року розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 16-17). Після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_2 продовжує проживати в спірному будинку.

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а. с. 20).

З довідок Русанівської сільської ради Липоводолинського району Сумської області від 27 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з травня 2018 року фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 19).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 квітня 2020 року, за ОСОБА_2 не зареєстровано права власності чи інших речових прав, іпотеки, обтяження нерухомого майна (а. с. 97).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 проживала у спірному будинку як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Оскільки на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом першої інстанції не враховано положення статті 156 ЖК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Положеннями статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірним будинком як член сім`ї власника, після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 спірний будинок не залишала, навпаки, продовжує там проживати, оскільки іншого житла на праві власності чи праві користування не має, тому підстави для припинення права користування будинком з огляду на вказані норми матеріального права відсутні.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на ч. 2 ст. 406 ЦК України як на підставу задоволення позову, оскільки одна та обставина, що позивач розірвав шлюб з відповідачкою та уклав шлюб з іншою жінкою, за встановлених обставин справи, та з врахуванням наведених норм матеріального права, не є підставою для припинення її права користування спірним житлом на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Судом першої інстанції, при вирішенні справи, також не враховано наступне.

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку вже майже двадцять років. Належних доказів на підтвердження наявності у неї іншого житла на праві власності, чи праві користування, окрім спірного будинку, позивачем суду не надано. Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка пояснила, що батьківський будинок, про який зазначає позивач, належить її батькам та в ньому проживає шість осіб.

Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірного будинку.

Отже, втративши право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 фактично буде позбавлена житла, а її виселення покладе на неї надмірний тягар. Тому оскаржуване рішення суду порушує баланс інтересів сторін, оскільки фактично ОСОБА_2 стане безхатченком.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц, в якій переглядалися подібні правовідносини, дійшов наступного правового висновку.

Суд, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У цій справі суд першої інстанції, не дослідив чи буде ухвалене ним рішення належним чином збалансовувати інтереси ОСОБА_1 як власника та ОСОБА_2 , у якої єдиним житлом є спірний будинок, в якому вона зареєстрована та проживає.

Судом першої інстанції не надано оцінку тим обставинам, що відповідачка тривалий час проживає у будинку (майже двадцять років), тобто ОСОБА_2 має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розмінні статті 8 Конвенції. Іншого житла на праві власності чи праві користування вона не має. Будинок має чотири житлові кімнати та його загальна площа складає 112,8 кв. м. Крім того відповідачка не заперечує проти того, щоб ОСОБА_1 разом зі своєю новою дружиною також проживали у спірному будинку.

Отже, в даному випадку, право позивача на майно, яке він набув у спадок, не може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає цивільному законодавству України, принципам верховенства права та справедливості, а отже підлягає скасуванню на підставі п. 1, 4 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367; 369; 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.1,4; 381; 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: С.Г. Хвостик

І.В. Орлов