Справа № 234/1480/20
Провадження № 2/234/1542/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі:

судді Бакуменко А.В.

за участі секретаря судового засідання - Кісточка І.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження у залі суду міста Краматорська Донецької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

Обставини справи:

Позивачка звернулась до Краматорського міського суду з позовом про усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2020 року. Згідно до довідки в даному будинку зареєстровані відповідачі. Однак, ніякого відношення та прав на вищевказаний будинок відповідачі зараз не мають.

В будинку відповідачі не мешкають та їх особистих речей в ньому немає.

Позивачка була належним чином повідомлена про дату час і місце судового засідання, проте в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі були належним чином повідомлені про дату час і місце судового засідання, проте в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд за їх відсутності не заперечували щодо задоволення заявлених позивачкою вимог.

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до Договору купівлі-продажу від 16.01.2020 року ОСОБА_1 придбала будинок АДРЕСА_1 .

Згідно довідки в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно до Акту від 23.01.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресом АДРЕСА_1 не мешкають з 10 червня 2014 року

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.

Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.

Цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.

Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.

Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, якими передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вимагати усунення перешкоди у користуванні правом власності.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі статтями 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів сім`ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком.

За змістом статей 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави того, що заволодів ним.

Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317,319,321 ЦК України).

Компенсації судового збору позивачка не вимагає.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та надруковано в одному примірнику.

Суддя Краматорського міського суду А. В. Бакуменко