ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2329/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Національного універтитету «Києво-Могилянська академія» до ОСОБА_1 про відшкодуванню відрахованим аспірантом стипендії, який навчався за державним замовлення, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Національного універтитету «Києво-Могилянська академія» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодуванню відрахованим аспірантом стипендії, який навчався за державним замовлення. Мотивуючи свої вимоги тим, що Національний універтитет «Києво-Могилянська академія» наказом від 28 жовтня 2015 року за № 38-а на підставі рішення приймальної комісії від 11 жовтня 2015 року № 1 зарахував ОСОБА_1 до аспірантури НаУКМА з 11 жовтня 2015 року за спеціальністю 03.00.11 «Цитологія, клітинна біологія, гістологія» (з відривом від виробництва) та призначив стипендію. Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету НаУКМА та ОСОБА_1 не укладали. Рішенням кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук від 21 грудня 2015 року, протокол № 9, затверджено ОСОБА_1 тему кандидатської дисертації «Морфофунціональна оцінка мезинхімальних стовбурових клітин у культурі «іn vito» та призначив доцента, кандидата біологічних наук ОСОБА_2 науковим керівником. Рішенням кафедри лабораторної діагностики біологічних систем факультету природничих наук від 24 березня 2016 року протоком № 4 відповідача атестовано за перше навчальне півріччя у повному обсязі, навчальне навантаження виконано, запланований істип з англійської мови у листопаді 2015 року складено, підготовка до складання кандидатського іспиту з філософії заплановано на травень 2016 року. Відповідно до статуту НаУКМА рішення з питань навчання, у тому числі, аспірантів приймає вчена рада НаУКМА, яка може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів. Вченою радою факультету природничих наук, протокол № 6 від 09 червня 2016 року, на підставі заяви ОСОБА_1 від 25 травня 2016 року прийнято рішення про відрахування відповідача, аспірантки І-го курсу навчання кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук, й наказом НаУКМА від 24 червня 2016 року за № 23-а ОСОБА_1 аспірантку І-го курсу навчання кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук відраховано з 01 липня 2016 року у зв`язку із суттєвим погіршенням стану здоров`я і складними життєвими обставинами та з цього часу припинено виплату стипендії. НаУКМА вчинив належні дії з організації навчання відповідача й свої зобов`язання з організації навчання та виплати стипендії відповідачу виконав, а відповідач прийняв виконання, але навчання не завершив. Відповідно до акту ревізії Державної аудиторської служби України від 19 грудня 2017 року № 03-21/11 про перевірку фінансово-господарської діяльності НаУКМА виплачена стипендія за період навчання підлягає відшкодуванню відрахованими аспірантами, які навчалися за державним замовлення. Фінансування НаУКМА здійснюється за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а тому витрати НаУКМА на виплату стипендії ОСОБА_1 за період з листопада 2015 року по червень 2016 року у сумі 13 851 грн. ОСОБА_1 вважає зобов`язана відшкодувати.

В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання вимог закону.

В судове засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задовленні позову, посилаючись на вимоги норм підзаконних нормативних актів про відсутність правових підстав для відшкодування нею стипендії як аспірантом, який відрахований з аспірантури за власним бажанням. А також нею подана заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, вважаючи, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду.

Відповідачем надано відзив на позов.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та за їх погодженням.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України)

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що Національний універтитет «Києво-Могилянська академія» наказом від 28 жовтня 2015 року за № 38-а на підставі рішення приймальної комісії від 11 жовтня 2015 року № 1 зарахував ОСОБА_1 до аспірантури НаУКМА з 11 жовтня 2015 року за спеціальністю 03.00.11 «Цитологія, клітинна біологія, гістологія» (з відривом від виробництва) та призначив стипендію (а.с. 30).

Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного бюджету НаУКМА та ОСОБА_1 не укладали.

Рішенням кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук від 21 грудня 2015 року протокол № 9 затверджено ОСОБА_1 тему кандидатської дисертації «Морфофунціональна оцінка мезинхімальних стовбурових клітин у культурі «іn vito» та призначив доцента, кандидата біологічних наук ОСОБА_2 науковим керівником (а.с. 22).

Рішенням кафедри лабораторної діагностики біологічних систем факультету природничих наук від 24 березня 2016 року протоком № 4 відповідача атестовано за перше навчальне півріччя у вовному обсязі, навчальне навантаження виконано, запланований істип з англійської мови у листопада 2015 року складено, підготовка до складання кандидатського іспиту з філософії заплановано на травень 2016 року (а.с. 23 - 25).

Відповідно до статуту НаУКМА рішення з питань навчання, у тому числі, аспірантів приймає вчена рада НаУКМА, яка може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів.

Вченою радою факультету природничих наук, протокол № 6 від 09 червня 2016 року, на підставі заяви ОСОБА_1 від 25 травня 2016 року прийнято рішення про відрахування відповідача, аспірантки І-го курсу навчання кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук, й наказом НаУКМА від 24 червня 2016 року за № 23-а ОСОБА_1 аспірантку І-го курсу навчання кафедри лабораторної діагностики білоголічних систем факультету природничих наук відраховано з 01 липня 2016 року у зв`язку із суттєвим погіршенням стану здоров`я і складними життєвими обставинами та з цього часу припинено виплату стипендії (а.с. 26, 27, 28, 29).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 61 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, здобувачами вищої освіти є, зокрема, аспірант - особа, зарахована до вищого навчального закладу (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом.

Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення № 309 про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів).

Пунктом 13 Положення № 309 визначено, що особам, зарахованим за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва або докторантури, стипендія призначається з дня їх зарахування, а тим, які навчаються в аспірантурі або докторантурі за контрактом, - відповідно до умов контракту.

Аспіранти і докторанти мають право на отримання державної стипендії встановленого розміру у разі зарахування на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням (підпункт 4 пункту 15 Положення № 309).

Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення № 309 аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика.

Встановлено, що відповідача відраховано з аспірантури за власним бажанням за згодою позивача. У наказі про відрахування зазначено підставу для відрахування - за власним бажанням з правом поновлення.

Згідно з пунктом 22 Положення № 309 аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Судом встановлено, що за період навчання в аспірантурі відповідачка повністю виконала індивідуальний план, склала іспит, який позитивно затверджено вченою радою вузу.

Так, рішенням кафедри лабораторної діагностики біологічних систем факультету природничих наук від 24 березня 2016 року протоком № 4 відповідача атестовано за перше навчальне півріччя у вовному обсязі, навчальне навантаження виконано, запланований істип з англійської мови у листопада 2015 року складено, підготовка до складання кандидатського іспиту з філософії заплановано на травень 2016 року (а.с. 23 - 25).

Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиконання відповідачем індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 Положення № 309.

Разом з тим, нормами законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зокрема Положенням № 309, не передбачено відшкодування аспірантом вартості навчання у разі відрахування за власним бажанням (за згодою сторін).

Таким чином, зважаючи на спірні правовідносини, підставу відрахування відповідача з аспірантури - за власним бажанням з умовою виконаного нею плану роботи, суд приходить до висновку про відсутність підстав на відшкодування вартості навчання у зв`язку з відрахуванням за власним бажанням (за згодою сторін), відтак позов підлягає відмові у його задоволенні.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування до спірних правовідноси строку позовної давності, суд приходить до висновку про те, що позивачем такий строк дотриманий й підстав для застосування строку позовної давності немає.

Так, наказом позивачам від 24 червня 2016 року відповідачка відрахована з аспірантури з 01 липня 2016 року (а.с. 26), водночас позивач звернувся до суду із позовом із дотриманням трирічного строку - 27 червня 2019 року (а.с. 1).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Зважаючи на наслідки розгляду справи, з урахування положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 610, 611, 623, 626, 629 ЦК України, ст. ст. 46, 61 Закону України "Про вищу освіту", керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Національного універтитету «Києво-Могилянська академія» до ОСОБА_1 про відшкодуванню відрахованим аспірантом стипендії, який навчався за державним замовлення,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: