РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/4230/19

провадження у справі №2/0285/179/20

23 жовтня 2020 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:

позивачі: не прибули,

відповідач: представник не прибув,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зазначеним позовом, у якому просять стягнути з Російської Федерації на їх користь майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування позову зазначають, що вони проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належить позивачам на праві спільної часткової власності, ОСОБА_1 володіє 1/3 часткою вказаної квартири, а ОСОБА_2 належить 2/3 частини цієї квартири. Збройна агресія РФ проти України у квітні 2014 року, тимчасова окупація Донецької та Луганської областей, постійні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачами житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Первомайськ, Луганської області, стали причиною вимушеного переселення позивачів у серпні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Новограда-Волинського, Житомирської області. Після виїзду з окупованої частини Луганської області позивачі були вимушені прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки ОСОБА_1 втратила роботу, позивачі втратили житло та можливість планувати своє життя. З урахуванням практики ЄСПЛ, ураховуючи характер, обсяг та тривалість порушень особистих прав, свобод та інтересів, позивачам завдану моральну шкоду в розмірі 35 тис. євро кожному, що еквівалентно по 950 575 грн. 43 коп. за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду із позовом. У зв`язку з неможливістю передати в оренду належну позивачам на праві власності квартиру та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньої вартості оренди аналогічного житла в Луганській області, розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, завданої позивачам Російською Федерацією за період з серпня 2014 року до жовтня 2019 року становить 146 475 грн. (2 325 грн. х 63 місяці), що еквівалентно 5 393 євро 18 центів за офіційним курсом НБУ на день подання позову. Таким чином, ураховуючи розміри часток позивачів у спірній квартирі, Російською Федерацією завдану майнової шкоди ОСОБА_1 в розмірі 48 825 грн., що еквівалентно 1 797 євро 73 центи, а ОСОБА_2 - 97 650 грн., що еквівалентно 3 595 євро 45 центів.

В судове засідання позивачі не прибули, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі (а.с. 82).

Представник відповідача в судове засідання не прибув повторно, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав (а.с. 75, 81, 90-92, 95-97).

За таких обставин, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Щодо судового імунітету суд керується наступним.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України Про міжнародне приватне право, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України Про міжнародне приватне право, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Саме такі правові висновки щодо застосування судового імунітету викладені у постанові Верховного Суду від 3 червня 2020 року № 357/13182/18, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції.

Посольству Російської Федерації в Україні, як компетентному органу цієї держави, направлялись судові повістки з пропозицією надати суду інформацію чи наявна згода Російської Федерації на розгляд зазначеного спору в судах України згідно вимог ст. 79 Закону України Про міжнародне приватне право та роз`яснювалось, що ненадання відповіді надасть суду можливість трактувати такі дії, як мовчазну згоду Російської Федерації (а.с. 90-92, 95-97).

Оскільки компетентний орган Російської Федерації не заперечив щодо участі держави Російської Федерації у зазначеному спорі у якості відповідача, суд сприймає вказані дії, як мовчазну згоду Російської Федерації на участь у зазначеній справі у якості відповідача, а тому судовий імунітет у вказаному спорі не підлягає застосуванню.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, які зареєстровані та проживали по АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

Зазначена квартира належить позивачам на праві спільної часткової власності власності ОСОБА_1 - 1/3 частина та ОСОБА_2 - 2/3 частини (а.с. 16).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2019 року № 285/733/19, яке набрало законної сили, встановлено юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у серпні 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України (а.с. 26).

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з встановленого рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2019 року № 285/733/19 юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачам завдано шкоду, є Російська Федерація.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Первомайськ, Луганської області.

Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України позивачі фактично втратили можливість користуватись належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_2 та рухомим майном, що знаходиться в цій квартирі, а також втратили можливість розпоряджатись ним, що завдає позивачам, як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивачі могли реально одержати за звичайних обставин, якби їх право власності на це нерухоме майно не було порушене.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2006 року у справі Радановіч проти Хорватії (Radanovic v. Croatia) Суд вказав, що заявнику завдану матеріальної шкоди внаслідок відсутності у нього контролю за його квартирою. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, Суд наголосив, що оскільки заявник вже мав житло, логічно припустити, що він намагався би здати квартиру в оренду. Вивчивши позиції сторін, Суд вирішив взяти до уваги середній розмір орендної плати, зазначений у газетних повідомленнях, що були надані заявником, як орієнтир для оцінки понесених збитків.

Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири позивачів в оренду, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком позивачів за період з серпня 2014 року до жовтня 2019 року становить 146 475 грн. (2 325 грн. х 63 місяці), що еквівалентно 5 393 євро 18 центів за офіційним курсом НБУ на день подання позову, та не спростований відповідачем (а.с. 28-35).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступним.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Як встановлено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2019 року № 285/733/19, вимушене переселення позивачів у серпні 2014 року з окупованої території Луганської області України (м. Первомайськ), відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Після виїзду з окупованої частини Луганської області позивачі були вимушені прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки ОСОБА_1 втратила роботу, позивачі втратили житло та можливість планувати своє життя, у зв`язку з чим останнім завдано моральних страждань. Внаслідок збройної агресії частини території Луганської області України було порушено низку прав позивачів, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. У цьому рішенні Суд зазначив, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивачів підтверджується тим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено низку прав позивачів, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Таким чином, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників у аналогічному спорі, що розглядався Європейським судом з прав людини. Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їхніх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають тривалий період через неможливість користуватись належним їм на праві власності житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їм моральну шкоду в розмірі 950 575 грн. 43 коп. кожному, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами.

Позивачі, відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнені від сплати судового збору, а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 3, 55 Конституції України, статтями 11, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264,265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) майнову шкоду в розмірі 48 825 гривень, що еквівалентно 1 797 євро 73 євроценти за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) майнову шкоду в розмірі 97 650 гривень, що еквівалентно 3 595 євро 45 євроцентів за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 950 575 гривень 43 копійки кожному, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро, кожному.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави Україна судовий збір в розмірі 1536 гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а саме Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 26 жовтня 2020 року.

Суддя Т.Б. Сташків