КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2453/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року м. Київ

Справа № 755/5666/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року, постановлену у складі судді Колесника О.М.,

у справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повторне виселення з жилого приміщення,

встановив:

У квітні 2019 року заявник ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про повторне виселення ОСОБА_1 з жилого приміщення.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2002 року виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. На підставі виконавчого листа дане судове рішення було виконане.

Однак через деякий час ОСОБА_1 самостійно вселилась до спірної квартири, вчиняє нестерпні умови для заявника, яка не може проживати в своїй квартирі. Тому просить повторно виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року повторно виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на її необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що заявник не навела жодної підстави, передбаченої чинним законодавством України, що передбачає можливість виселення боржника з квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Також заявник не зазначила у своїй заяві, що боржник користується майном з підстав, передбачених чинним законодавством України. Законність користування квартирою АДРЕСА_1 боржником зумовлюється тим, що боржник перебуває у шлюбі із співвласником вказаної квартири.

Звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016 року справа № 6-709цс-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу суду без залишити без змін.

Посилається на те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки скаржник невірно визначає характер спірних правовідносин, внаслідок чого хибно вважає, що її право порушено. Вказує, що предметом спору є саме виконання рішення суду в порядку ч.10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, суд не вправі повторно давати оцінку обставинам, які були встановлені в рішення суду, що набрало законної сили.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Заявник ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2002 року виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла (а.с.6-9). Рішення вступило в законну силу. На підставі виконавчого листа дане судове рішення було виконане, про що свідчить акт державного виконавця від 05.09.2002 року (а.с.10-12).

Суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 пояснила, що вона дійсно через півроку вселилась до спірної квартири після примусового виконання рішення, оскільки є дружиною сина ОСОБА_3 , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі. Тому вона вселилась на житлову площу його частки власності.

Відповідно до наявних у матеріалах справи листів Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 двічі в 2018 році зверталась до органів поліції з заявами про конфлікти з ОСОБА_1 , в результаті чого з відповідачем працівниками поліції були проведені профілактичні бесіди (а.с.13-14).

Задовольняючи заяву про повторне виселення, суд першої інстанції виходив з положень ч.10 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», яка є спеціальною нормою права на стадії виконання рішення суду, підставою повторного виселення з жилого приміщення є самостійне вселення у це ж приміщення особи, яка була примусово з нього виселена.

Враховуючи, що ОСОБА_1 самостійно вселилась в 2003 році до спірної квартири після її примусового виселення на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2002 року, при цьому вона не є власницею або співвласницею вказаного жилого приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повторного виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення, шляхом постановлення ухвали в порядку виконання судового рішення.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у випадку повного виконання рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню.

За змістом частини одинадцятої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, якщо особа самостійно вселилася в приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в цьому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Така ж за змістом норма міститься у частині десятій статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII : у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця.

Виходячи зі змісту даної норми, колегія суддів вважає, що ухвала суду про повторне виселення може бути прийнята на стадії виконання судового рішення та з підстав, що визначені цим рішенням.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2002 року Дарницьким районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виселення тимчасових мешканців.

Оскільки судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_9 , 1988 року народження, є тимчасовими мешканцями у спірній квартирі, тому суд на підставі ст. 98 ЖК України дійшов висновку, що за позовом наймача квартири - ОСОБА_3 вони підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла.

З викладеного вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_3 як наймача квартири АДРЕСА_1 було задоволено судом на підставі ч. 3 ст. 98 ЖК України, відповідно до якої тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з актом державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 05.09.2002 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1331 від 11.06.2002 року Дарницького районного суду м. Києва про виселення ОСОБА_1 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було встановлено, що виселення відбулось в добровільному порядку, ключі від квартири передали стягувачу. ( а.с. 12).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 2005 року, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 в рівних долях (а.с.58).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Відділом РАГС Дарницького РУЮ у м. Києві, 21.06.2000 року між ОСОБА_7 (сином позивача ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який на даний період часу не розірвано (а.с.57).

З викладеного вбачається, що спірна квартира 04 березня 2005 року, тобто після виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2002 року, була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і на даний період часу ОСОБА_3 не є наймачем квартири, а одним із співвласників квартири, якими також в рівних частках є ОСОБА_7 ( чоловік відповідача), ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 .

Таким чином, на час подання до суду заяви ОСОБА_3 від 04 квітня 2019 року про повторне виселення ОСОБА_1 між сторонами склались інші правовідносини, ніж ті, що існували на час ухвалення рішення суду від 11 червня 2002 року та були врегульовані ст. 98 «Тимчасові мешканці» глави 2 Житлового кодексу України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду».

Оскільки заявник ОСОБА_3 з 04 березня 2005 року є одним із співвласників зазначеної квартири, яка належить особам, зазначеним у свідоцтві, на праві спільної часткової власності у рівних долях, тому правовідносини між сторонами регулюються відповідними нормами глави 6 Житлового кодексу України «Користування жилими приміщеннями в будинках ( квартирах) приватного житлового фонду та глав 26, 28, 29, 32 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 175 ЦПК України визначено, що позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до ч.ч. 1, 6-7 ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення заяви ОСОБА_3 , поданої в порядку виконання судового рішення, відсутні, оскільки попередній спір про виселення тимчасових мешканців на вимогу наймача квартири було вирішено на підставі ст. 98 ЖК України. Виходячи із матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися інші правовідносини - з приводу користування квартирою членом сім`ї співвласника, а тому вимога співвласника квартири про виселення члена сім`ї іншого співвласника підлягає розгляду в порядку позовного провадження, із залученням інших співвласників до участі у розгляді даної справи.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про повторне виселення ОСОБА_1 на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2002 року.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

Заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повторне виселення з жилого приміщення - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.