ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 квітня 2020 року

м. Харків

справа №645/10019/14-ц

провадження № 22-ц/818/2209/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

заявник - Приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за поданням Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про примусове проникнення до житла боржника за апеляційною скаргою Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року, постановлену під головуванням судді Шарко О.П., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року у задоволенні вказаного подання відмовлено.

В апеляційній скарзі Приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його подання та надати дозвіл для примусового проникнення до житла ОСОБА_1 , зокрема до житлового будинку АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій з опису та арешту майна належного боржнику, для примусового виконання виконавчого листа №645/10019/14-ц, виданого 18.10.2016 року Фрунзенським районним судом міста Харкова.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що наявні підстави для задоволення його подання про примусове проникнення до житла боржника. ОСОБА_1 вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення. Боржник є власником Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проте допуск на вказаного житла для проведення виконавчих дій не надає, що є перешкодою для виконання виконавчого провадження. При візуальному огляді виконавцем встановлено, що будинок боржника значно більший ніж зазначено у реєстрі права власності на нерухоме майно, має місце факт нереєстрації більшої частини будинку після його перебудови. Крім того приватний виконавець зазначає, що суд першої інстанції помилково посилався на норми Закону України «Про виконавче провадження», який втратив чинність, тоді як застосуванню підлягає Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні подання Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича, суд першої інстанції, керуючись нормами Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, виходив з того, що виконавець не пересвідчився чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійсненні ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення. Виконавцем, не долучені до подання документи про те, що ним були прийняті усі можливі та необхідні заходи для виконання виконавчого документу, відсутні докази ухилення боржника від виконання зобов`язань. Крім того приватним виконавцем не додано копію виконавчого провадження.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Судом встановлено, що на виконанні у Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича перебуває виконавче провадження №60508097 за виконавчим листом №645/10019/14-ц, виданим Фрунзенським районним судом міста Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 675 931,89 грн. та судового збору у розмірі 3 654 грн. (а.с.112-114).

05 листопада 2019 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом (а.с.114).

За відомостями Державної фіскальної служби України, на ім`я боржника ОСОБА_1 відсутні відкриті розрахункові рахунки в банківських установах (а.с.117).

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центра, на ім`я боржника не зареєстровано транспортних засобів(а.с.118).

Згідно із відомостями, наданими КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, на ім`я боржника на праві приватної власності зареєстрована 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.119-129).

Згідно із повідомленням Департаменту реєстрації місця проживання Харківської міської ради Шелудченко Олександр Іванович зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я боржника на праві приватної власності зареєстрована 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

17 січня 2020 року Приватним виконавцем Виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. був складений акт про те, що боржник не надав доступ виконавцю до Ѕ частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій (а.с.130).

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. від 20 січня 2020 року накладено арешт на майно боржника, а саме: Ѕ частину будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.128).

Як на підставу подання про примусове проникнення до житла боржника, Приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович посилався на те, що ненадання доступу до житла боржника для проведення виконавчих дій є перешкодою для примусового виконання виконавчого провадження. При візуальному огляді встановлено, що будинок значно більший ніж зазначено у реєстрі права власності на нерухоме майно, а саме 52,2 кв.м. Має місце факт не реєстрації більшої частини будинку після його перебудови, що потребує виготовлення технічної документації з залученням фахівця техніка, якому необхідно забезпечити допуск до зазначеного нерухомого майна для виготовлення такої технічної документації.

Спірні правовідносини регулюють Закон України «Про виконавче провадження», в редакції від 02.06.2016 року №1404-VIІІ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1, п.п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Статтею 439 ЦПК України встановлено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Судове рішення про надання дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння боржника має бути вмотивованим, тобто суду мають бути надані переконливі докази того, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до майна, проте це не дало результатів.

Підставою для такого проникнення є порушення боржником у виконавчому провадженні, встановлених статтею 19 Закону "Про виконавче провадження" обов`язків, які свідчать про ухилення особи від виконання рішення суду.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.5 ст.19Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приватним виконавцем не надано достатніх доказів на підтвердження необхідності примусового проникнення до житла боржника, а також не з`ясовано, чи призведе таке проникнення до порушення прав інших співвласників та користувачів житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , Ѕ частина якого належить боржнику.

З матеріалів справи убачається, що приватним виконавцем Близнюковим Ю.В. в межах виконавчого провадження накладено арешт на Ѕ частину будинку, що належить боржникові.

При цьому посилання на необхідність виготовлення технічної документації на будинок у зв`язку із візуально встановленою невідповідністю його фактичного розміру документам, не грунтується на законі. Оскільки даних щодо прийняття в експлуатацію будь-яких прибудов або здійснення реконструкції будинку за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Разом з тим колегія суддів зауважує, що право власності на об`єкти самочинного будівництва особа, що його здійснила, не набуває.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржника, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково посилався на норми Закону України «Про виконавче провадження», який втратив чинність, тоді як застосуванню підлягає Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, - є обгрунтованими.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для виключення з мотивувальної частини тексту оскаржуваної ухвали посилання суду на Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який втратив чинність. Застосуванню підлягає Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року №1404-VIІІ.

При цьому посилання суду на Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року підлягає зміні. Слід виключити з мотивувальної частини ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року посилання на Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який втратив чинність. В іншій частині ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича - задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року посилання на Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який втратив чинність.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 14.04.2020 року в нарадчій кімнаті.