Постанова

Іменем України

09 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 369/9162/15-ц

провадження № 61-19103св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року у складі судді Пінкевича Н. С. та постанову Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенка Р. В., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал» (далі - ТОВ «Петрівський квартал»), про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину, який обґрунтовував такими обставинами. За умовами договору позики, оформленого розпискою від 23 червня 2014 року, укладеного між ним та подружжям ОСОБА_2 , останні отримали 48 772 доларів США, що в еквіваленті складає 579 410 грн, з умовою повернути позику до 23 червня 2024 року щомісячними платежами, в еквіваленті - 406 доларів США на дату сплати за офіційним курсом НБУ.

Позика надавалася для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Вказаним договором позики передбачено забезпечення виконання зобов`язань позичальників, в тому числі у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження згаданої квартири на користь третіх осіб. Майнові права на квартиру були придбані позичальником ОСОБА_2 у ТОВ «Петрівський квартал» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19 червня 2014 року, ціна вчиненого правочину складає 289 700,20 грн.

Позичальники допустили прострочення повернення позики. З листа ТОВ «Петрівський квартал» від 18 червня 2015 року позивач дізнався про те, що 30 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги, за яким майнові права на квартиру були відчужені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Ураховуючи наведене, позивач просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 30 березня 2015 року, повернути від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнові права на спірну квартиру, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 червня 2014 року; скасувати рішення державного реєстратора право на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру, індексний номер 22861448 від 15 липня 2015 року; зобов`язати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , індексний номер 22861448 від 15 липня 2015 року на квартиру.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що між ним та подружжям ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки у встановленому порядку щодо передачі на забезпечення виконання умов договору позики майнових прав на квартиру. Посилання представника позивача на те, що в борговій розписці є заборона вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири на користь третіх осіб суд відхилив, оскільки це не свідчить про належне укладення договору іпотеки в установленому законом порядку. Щодо відсутності у ТОВ «Петрівський квартал» згоди на вчинення договору та відсутності повноважень директора, то така обставина, у разі доведеності, не впливає на права позивача щодо спірної квартири.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд скасувати судові рішення першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи цей спір, суди порушили правила оцінки доказів, не звернули уваги: що оспорюваний договір відступлення права вимоги від ТОВ «Петрівський квартал» підписаний неповноважною особою, оскільки директор товариства не мав права укладати такий договір без відповідного рішення загальних зборів учасників цього товариства; на наявність правових підстав для визнання правочину недійсним.

У липні 2018 року від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вони просили залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 19 червня 2014 року між ТОВ «Петрівський квартал» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . За умовами цього договору продавець зобов`язується передати у власність майнові права на вказану квартиру та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

23 червня 2014 року між ОСОБА_1 та подружжям ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою від 23 червня 2014 року.

Відповідно до умов договору позичальники отримали від позивача 48 772 доларів США, що станом на дату оформлення розписки 23 червня 2014 року еквівалентно 579 410 грн, з умовою повернути позику до 23 червня 2024 року та щомісячними платежами, еквівалентними 406 доларів США на дату сплати за офіційним курсом НБУ.

Вказана позика надавалася для цільового використання, а саме, для придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору відступлення права вимоги від 30 березня 2015 року майнові права на вказану квартиру були відчужені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги, посилаючись на прострочення позичальниками повернення позики, а укладення договору відступлення права вимоги, за яким майнові права на квартиру АДРЕСА_1 порушило передбачену договором заборону щодо відчуження вказаної квартири на користь третіх осіб.

За змістом частини другої статті 16 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статей 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно зі статтею 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За положеннями статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За положенням частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини другої статті 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано зазначив, що позивач не довів належне укладення між ним та відповідачами договору іпотеки в установленому законом порядку, а тому оспорюваний договір відступлення права вимоги не порушує його прав.

Посилання в борговій розписці на заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири на користь третіх осіб, не може свідчити про належне укладення договору іпотеки в установленому законом порядку.

Доводи скаржника про те, що оспорюваний договір відступлення права вимоги від ТОВ «Петрівський квартал» підписано неповноважною особою не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд правильно зауважив, що вказана обставина, навіть у разі доведеності, не впливає на права позивача щодо спірної квартири.

З урахуванням викладеного Верховний Суд погоджується з зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог із зазначених вище підстав, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів.

У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права: статей 203, 215, 236 ЦК України, про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Наведені у касаційній скарзі доводи в основному зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки як судом першої інстанції, так і апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний