Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 463/4811/16-ц

провадження № 61-17728св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсними та скасування наказу, свідоцтва про право власності, декларації про початок виконання будівельних робіт,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши який просив визнати недійсним та скасувати з дати видання наказ Управління комунальної власності ДЕП ЛМР № 1904-Ж-л від 22 серпня 2012 року «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 »; визнати недійсним та скасувати з дати видання свідоцтво про право власності на квартиру № ЛЖ 4004 від 22 серпня 2012 року за адресою АДРЕСА_2 , видане на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ; визнати недійсним та скасувати з дати видання декларацію про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року, яка зареєстрована Інспекцією ДАБІ у Львівській області 01 червня 2012 року за № АВ.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_3 загальною площею 17,7 кв. м. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 22 серпня 2012 року на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 у цьому будинку загальною площею 122,3 кв. м.

На його думку, відповідачі незаконно здійснили самочинне будівництво добудови другого та третього поверху квартири АДРЕСА_4 з влаштуванням житлових приміщень на горищі будинку, яка знаходиться над його квартирою.

В декларації про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року вказано інформацію про містобудівні умови № А-213 від 07 липня 2011 року, однак такі містобудівні умови затверджені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо реконструкції зовсім іншої квартири. Натомість, містобудівні умови відповідачам не видавались.

Крім того, саме будівництво проведено з порушенням будівельних норм та правил. Відповідачі умисно надали недостовірну інформацію щодо містобудівних умов, у зв`язку з чим декларація про початок виконання будівельних робіт видана неправомірно та підлягає скасуванню. Виданий на підставі неї наказ про оформлення права власності та саме свідоцтво також є неправомірними.

Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Личаківський районний суд м. Львова рішенням від 13 червня 2019 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що декларація про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року відповідає вимогам законодавства, Інспекція ДАБК у Львівській області, правонаступником якої є Департамент ДАБІ у Львівській області правомірно прийняла рішення про необхідність її реєстрації. Наказ «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 » та свідоцтво про право власності на квартиру від 22 серпня 2012 року № ЛЖ-4004 видані з дотриманням вимог законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Львівський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2019 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 червня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним та скасував наказ Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 22 серпня 2012 року № 1904-Ж-л «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ». Визнав недійсним та скасував свідоцтво про право власності від 22 серпня 2012 року № ЛЖ 4004 на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Визнав недійсним та скасував декларацію про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року, яка зареєстрована Інспекцією ДАБІ у Львівській області 01 червня 2012 року за № АВ.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявлені позивачем вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідачі здійснили реконструкцію квартири із збільшенням площі квартири та з влаштуванням додаткових приміщень на горищі будинку, які знаходяться над квартирою позивача без жодних законних підстав та необхідних дозвільних документів. Загальна площа квартири відповідачів збільшилась на 44,7 кв. м, а житлової на 32,6 кв. м, робочий проект не був належним чином погоджений, Департамент містобудування і архітектури Львівської міської ради не надавав вимоги до архітектурно - планувальної частини проекту та містобудівні умови та обмеження на реконструкцію квартири АДРЕСА_4 , а зазначені у пункті 13 Декларації про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року містобудівні умови видавалися іншим особам та за іншою адресою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та пояснень на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 27 вересня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 просять скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до істотного порушення у висновках судів попередніх інстанцій змісту нормативно-правового регулювання спірних матеріальних правовідносин.

ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 30 березня 2013 року, тому безпідставним є твердження позивача про відсутність його згоди та інших сусідів на проведення реконструкції, оскільки на момент проведення реконструкції такий не був власником приміщень і не міг надавати згоду.

Оскільки первинні вихідні документи оформлені у 2000 році то й відповідні дозволи надавались тими власниками, які були у 2000 році. Йде мова про Розпорядження Личаківської районної адміністрації від 17 липня 2000 року № 7890, яке було прийняте на підставі поданих документів (у тому числі дозволів).

Позовна заява подана 14 жовтня 2016 року, а позивач є власником квартири АДРЕСА_5 з 30 березня 2013 року. У справі № 463/5006/15-ц, яка розглядалася у Личаківському районному суді між тими ж сторонами ОСОБА_1 вказував, що був присутнім під час виконання робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_4 ще у 2012 році. В апеляційній скарзі вказано і зазначено сусідами які допитувались у якості свідків в суді першої інстанції та і самим позивачем зазначалось, що роботи щодо реконструкції проводились у період 2003-2012 років і сам позивач був присутнім при проведенні робіт, але жодного разу не виявляв «стурбованості» щодо неналежного проведення реконструкції.

Позивач у позові вказує про те, що в декларації про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року, яку надано відповідачам 1-4 в пункті 13 «Інформація про містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки» зазначено інформацію про містобудівні умови № А-213 від 07 липня 2011 року, однак така інформація зазначена в копії Декларації про початок виконання будівельних робіт, яка подавалась позивачем у справі № 463/5006/15- ц, джерело походження такої копії не відоме. Ця інформація спростовується тим, що у належній копії Декларації про початок виконання будівельних робіт (а.с. 66-71 цивільної справи № 463/5006/15-ц), яка знята з оригіналу та копія подавалась до суду і є в матеріалах справи (оригінал якої оглянуто в судовому засіданні в присутності позивача і ним не було висловлено жодних претензій при огляді) реконструкція проводилась на підставі Розпорядження Личаківської районної адміністрації від 17 липня 2000 року.

За заявою ОСОБА_1 29 грудня 2016 року проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за результатами якої було складено акт в якому вказано, що на час проведення позапланової перевірки відсутні правові підстави для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю.

Щодо порушення будівельних норм то перепланування та реконструкція квартири АДРЕСА_4 здійснювалась відповідно до робочого проекту виготовленого ПП «Ареал Плюс». На підтвердження виконання робіт було затверджено Декларацію про початок виконання будівельних робіт 31 травня 2012 року. Про готовність об`єкта до експлуатації було затверджено Декларацію 06 липня 2012 року. Відповідно Інспекція ДАБК у Львівській області підтвердила факт проведення реконструкції.

Цим спростовується твердження позивача про те, що відповідач вийшов за межі проектної документації. Позивач на підтвердження своїх слів у цій частині не подав жодних доказів, які б підтверджували згадане ним порушення. Позивач зазначає, що реконструкція проведена з істотним порушенням будівельних норм і правил, хоча не зазначає жодних норм чинного законодавства, які були б порушені відповідачем при проведенні реконструкції з посиланням на норми ДБН.

На розгляді у Личаківському районному суді перебувала справа № 463/5006/15-ц, за результатами розгляду якої 24 листопада 2016 року прийнято рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про зобов`язання провести перебудову самочинної реконструкції квартири, знесення самовільного будівництва - відмовлено за безпідставністю.

Рішенням у справі № 463/5006/15-ц спростовано наявність самочинного будівництва, тому відсутні підстави для задоволення позову.

29 березня 2016 року сплинув термін позовної давності для подання позову, однак судом апеляційної інстанції не взято до уваги пояснень сторони відповідача про пропущення позивачем строку давності на звернення до суду та безпідставність заяв позивача про ненадання ним дозволу на реконструкцію, оскільки власником квартири він став лише у 2013 році, а реконструкція була завершена у 2012 році.

06 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення Львівської міської ради на касаційну скаргу, мотивовані тим, що за заявою ОСОБА_1 29 грудня 2016 року проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за результатами якої правові підстави для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю відсутні. Доводи позивача щодо порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності не підтверджується жодним документом та не встановлені жодною експертною установою, або особою, уповноваженою надавати відповідні висновки.

Щодо порушення будівельних норм то перепланування та реконструкція квартири АДРЕСА_4 здійснювалась відповідно до робочого проекту виготовленого ПП «Ареал Плюс». На підтвердження виконання робіт було затверджено декларацію про початок виконання будівельних робіт 31 травня 2012 року. Про готовність об`єкта до експлуатації було затверджено декларацію 06 липня 2012 року. Інспекція ДАБК у Львівській області підтвердила факт проведення реконструкції.

17 липня 2000 року розпорядженням Личаківської районної адміністрації № 789, в межах наданих законом повноважень, було надано згоду на реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з влаштуванням додаткових житлових приміщень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Личаківського районного суду м. Львова.

12 листопада 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (реєстр про державну реєстрацію 25 вересня 2012 року).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 (договір дарування від 30 березня 2013 року).

24 листопада 2016 року у справі № 463/5006/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , про зобов`язання провести перебудову самочинної реконструкції квартири, знесення самовільного будівництва, ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 липня 2000 року № 789 «Про реконструкцію квартири АДРЕСА_1 . АДРЕСА_6 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири» ОСОБА_2 затверджено висновок міжвідомчої комісії (протокол від 23 травня 2000 року), про те, що технічно можливо здійснити реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири. Дозволено ОСОБА_2 здійснити реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири, згідно з поданими проектними пропозиціями.

Відповідно до поданої відповідачем декларації про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року містобудівні умови та обмеження видані на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 липня 2000 року № 789 «Про реконструкцію квартири АДРЕСА_1 . АДРЕСА_6 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири» (оригінал оглянуто в судовому засіданні).

У матеріалах цивільної справи № 463/5006/15-ц (а. с. 72-79 цивільної справи № 463/5006/15-ц) міститься копія зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Відповідно до пункту 13 Порядку від 13 квітня 2011 року № 461 зареєстрована декларація, яка, зокрема, є підставою для оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна.

На підставі заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та поданих до неї документів, зокрема, розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 липня 2000 року № 789 «Про реконструкцію квартири АДРЕСА_1 . АДРЕСА_6 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири»; Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Львівській області від 06 липня 2012 року № ЛВ7 Управлінням комунальної власності Львівської міської ради 22 серпня 2012 року видано наказ № 1904-Ж-Л, яким наказано оформити відповідачам право спільної сумісної власності в цілому на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 122,3 кв. м, житлова - 69,5 кв. м, комора в підвалі - 9кв. м. Відділу приватизації державного житлового фонду Личаківського району оформити та видати свідоцтво про право власності на квартиру.

22 серпня 2012 року відповідачі отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

При комісійному обстеженні працівниками ЛКП «Господар» факту самовільної прибудови мешканцями квартири АДРЕСА_4 не виявлено (лист Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 18 червня 2012 року № 33-зв-87).

Згідно з актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 29 грудня 2016 року на час проведення позапланової перевірки, відсутні правові підстави для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (частина друга статті 383 ЦК України в редакції, чинній на момент здійснення реконструкції).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. А відтак суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 указував на те, що відповідачі здійснили реконструкцію квартири із збільшенням площі квартири та з влаштуванням додаткових приміщень на горищі будинку, які знаходяться над його квартирою без жодних законних підстав та необхідних дозвільних документів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення з позовом та ухвалення судом першої інстанції рішення) сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Однак, апеляційний суд ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог на вказане уваги не звернув, погоджуючись з доводами позивача про порушення його права не вказав чим саме це підтверджується, оскільки саме по собі посилання на порушення права не може свідчити про його порушення.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідачі в порядку, встановленому зазначеним законом, набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , якою користуються, та отримали свідоцтво про право власності на неї.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_3 , розташованої в багатоквартирному будинку, в якому також знаходиться і квартира відповідачів, посилався на порушення своїх прав приватизацією відповідачами займаної ними квартири АДРЕСА_4 . При цьому зазначав про неправильність проведення відповідачами реконструкції квартири тощо.

Задовольняючи позов, апеляційний суд жодної підстави, яка свідчить про порушення прав позивача як власника квартири АДРЕСА_5 не навів. Зазначаючи про те, що ні ОСОБА_1 ні інші власники квартири АДРЕСА_5 не надавали письмової згоди відповідачам на реконструкцію їх квартири АДРЕСА_4 не надав оцінки тому, що позивач власником квартири АДРЕСА_5 став у 2013 році, дозвіл на реконструкцію відповідачами отримано у 2000 році, а реконструкція квартири завершена у 2012 року, а тому позивач не міг надавати чи не надавати свою згоди на її проведення. Аргументи позивача про відсутність згоди інших власників квартири АДРЕСА_5 без встановлення хто саме був її власником у період з 2000 року по 2012 рік не є належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції взяв до уваги копію декларації про початок виконання будівельних робіт від 31 травня 2012 року, містобудівні умови та обмеження видані на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 липня 2000 року № 789 «Про реконструкцію квартири АДРЕСА_1 . АДРЕСА_6 з влаштуванням додаткових житлових приміщень на горищі в межах квартири», оригінал якої оглянув у судовому засіданні, про що зазначив у своєму рішенні.

Водночас апеляційний суд взяв до уваги копію такої декларації наданої позивачем, в якій зазначено інформацію про містобудівні умови від 07 липня 2011 року № А-213, які були затверджені для ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , при цьому не перевірив її на відповідність оригіналу та не зазначив, які норми процесуального права були порушені районним судом при наданні правової оцінки такому документу.

Крім цього, відповідачами до суду першої інстанції була подана заява про застосування позовної давності, однак апеляційний суд ухвалюючи рішення про задоволення позову не перевірив дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, з урахуванням дати набуття права власності на квартиру, та не звернув уваги й на те, що недотримання позивачем позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

За вказаних обставин, Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до передчасних висновків.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило