Постанова

Іменем України

09 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 466/8040/13-ц

провадження № 61-15141св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» на постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні Інціативи») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 27 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційним промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АКПІБ») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 758, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 72 500 доларів США під 12 % річних на строк до 19 червня 2012 року.

17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), який є правонаступником ЗАТ «АКПІБ», та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні Ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «АКПІБ», а ПАТ «АКПІБ» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні Ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення.

Таким чином, ПАТ «АКПІБ» відступило право грошової вимоги за Кредитним Договором від 27 червня 2007 року № 758 ТОВ «Кредитні Ініціативи». Сторони свої зобов`язання повністю виконали - ТОВ «Кредитні Ініціативи» передало грошові кошти, а ПАТ «АКПІБ» відступило свої права грошової вимоги до боржників за Кредитними Договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення.

ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2013 року утворилася заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 19 472,74 доларів США, що еквівалентно 155 645,61 грн; заборгованості за відсотками - 14 591,91 доларів США, що еквівалентно 116 633,14 грн; пені - 1 779,01 доларів США, що еквівалентно 14 219,63 грн.

Враховуючи викладене, ТОВ «Кредитні Інціативи» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи» заборгованість за кредитним договором в сумі 19 472,74 доларів США, що еквівалентно 504 636,06 грн, заборгованість за відсотками - 14 591,91 доларів США, що еквівалентно 378 149,35 грн, пеню - 1 779,01 доларів США, що еквівалентно 46 103,04 грн, всього - 35 843,66 доларів США, що еквівалентно 928 888,45 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 березня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував те, що звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору, на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, і що рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року засвідчує такі зміни.

Також місцевим судом залишено поза увагою те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, і що наявність рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року про дострокове задоволення вимог кредитора щодо стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави, є підставою для припинення нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Не звернув уваги на те, що кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту - 19 червня 2012 року, а Договір відступлення прав вимоги за кредитним договором № 758 від 27 червня 2007 року був укладений між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» лише 17 грудня 2012 року.

Суд першої інстанції також не дослідив матеріалів цивільної справи № 2-102/11, з якої вбачається, що ОСОБА_1 рішення суду виконав у повному обсязі та не перевірив права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором, укладеним між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 , і як вбачається з матеріалів справи, акт прийому-передачі права вимоги, який укладається між продавцем та покупцем, позивачем в суді першої інстанції до матеріалів справи не долучався.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2019 року ТОВ «Кредитні Ініціативи» подало касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи наявне рішення суду, яке набрало законної сили, про те, що договір факторингу є законним, тому саме і право вимоги є чинним. У матеріалах справи відсутні докази повного чи часткового виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що у касаційній скарзі не зазначено жодної норми порушення апеляційним судом норм матеріального чи процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів. Кредитором було використано право на дострокове стягнення кредиту у 2011 році, і з того періоду припинилося право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. Попереднім кредитором визнавався факт сплати ОСОБА_1 усієї суми боргу під час добровільного виконання рішення у справі № 2102/11. ОСОБА_1 було виплачено всю суму заборгованості, вказану у рішенні від 2011 року, а заборгованість, яку просить у цій справі стягнути позивач утворилася внаслідок продовження нараховування процентів за користування кредитом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 червня 2007 року між ЗАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 758, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит на суму 72 500 доларів США, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, сплачувати проценти, неустойки в суми, строках та на умовах, що передбачені договором та графіком платежів. Договором визначено кінцевий термін повернення кредиту - 19 червня 2012 року.

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, між банком та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу, а саме, автомобіля AUDI А8 № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим 03 червня 2009 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб AUDI А8 № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано в заставу банку згідно з договором застави транспортного засобу від 27 червня 2007 року за реєстраційним номером № 2245 на суму заборгованості 432 929,80 грн (цивільна справа № 2-102/11).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року позов ПАТ «АКПІБ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ПАТ «АКПІБ» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 758 в розмірі 50 655,17 доларів США шляхом звернення стягнення на заставлене майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб AUDI А8 № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано в заставу банку згідно з договором застави транспортного засобу від 27 червня 2007 року.

Під час розгляду справи апеляційним судом було оглянуто цивільну справу № 2-102/11 за позовом ПАТ «АКПІБ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно, під час дослідження якої встановлено, що у матеріалах справи є заява ПАТ «Промінвестбанк» від 27 червня 2012 року № 39-188, згідно з якою рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року виконано ОСОБА_1 у повному обсязі, заборгованість перед ПАТ «Промінвестбанк» згідно з рішенням суду відсутня, і у зв`язку з чим банк просив зняти арешт на транспортний засіб марки AUDI А8 № шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на який було накладено арешт з метою забезпечення позову.

На підставі вищезгаданої заяви ПАТ «АКПІБ», ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 02 липня 2012 року скасовано заходи забезпечення позову, і як на підставу для скасування заходів забезпечення позову суд посилався на заяву ПАТ «Промінвестбанк» від 27 червня 2012 року № 39-188 про виконання боржником рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2012 року.

Виконання ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року підтверджується також постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ Онишкевич Р. І. про закінчення виконавчого провадження, прийнятої на підставі листа ПАТ «Промінвестбанк» від 22 червня 2012 року № 39-165 про добровільну сплату боржником боргу в термін для самостійного виконання, чим фактично виконано виконавчий документ.

ПАТ «АКПІБ» було відступлено право грошової вимоги за Кредитним Договором від 27 червня 2007 року № 758 ТОВ «Кредитні Ініціативи», у зв`язку з чим банк відступив товариству право грошової вимоги до боржників за Кредитними Договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору відступлення.

Листом від 26 вересня 2013 року позивач повідомив відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні та необхідність погашення заборгованості, яка виникла станом на 31 серпня 2013 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Львова.

09 жовтня 2019 року справа № 466/8040/13-ц надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року у справі № 2-102/11, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 50 655,17 доларів США, яка виникла станом на березень 2011 року.

Тобто, зазначеним судовим рішенням стягнуто усю суму заборгованості за кредитом достроково, чим змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору та вважається, що строк виконання договору в повному обсязі настав.

Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скористався своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, а отже за відсутності належної правової підстави, яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена, відсутні й підстави для нарахування відсотків після дострокового припинення кредитного зобов`язання, а також неустойки (пені), обумовленої цим договором, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 березня 2011 року у справі № 2-102/11 виконано, а позивачем на спростування зазначеного не надано доказів на спростування цього.

Доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи наявне рішення суду, яке набрало законної сили, про те, що договір факторингу є законним, тому саме і право вимоги є чинним, є обґрунтованими. Проте, предметом цього спору є не договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором, а стягнення кредитної заборгованості, яка розрахована товариством станом на 31 серпня 2013 року.

Посилання апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту - 19 червня 2012 року, а договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений лише 17 грудня 2012 року, не вплинуло на правильність вирішення справи, тому відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у матеріалах справи відсутні докази повного чи часткового виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором є обґрунтованими, проте не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом витребовувалися матеріали цивільної справи № 2-102/11 за позовом ПАТ «АКПІБ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, з якої і встановлено зазначені судом обставини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська