Номер провадження 2/754/3867/20
Справа №754/859/20
РІШЕННЯ

іменем України

13 квітня 2020 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Національного музею народної архітектури та побуту України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И В :

Національний музей народної архітектури та побуту України звернувся до суду з вимогою до відповідача ОСОБА_1 з вище зазначеним позовом, в якому просить стягнути з останньої 4 174 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вимоги позову мотивує тим, що 01.01.2014 між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 09.07.2018 наказом в.о. генерального директора музею «Про проведення вибіркової інвентаризації у 2018 році» інвентаризаційною комісією було проведено інвентаризацію у матеріально відповідальної особи - начальника відділу господарського забезпечення музею ОСОБА_1 . Проведеною інвентаризацією виявлено відсутність у фактичній наявності матеріальних цінностей, які рахуються за відповідачем за даними бухгалтерського обліку музею на загальну суму 4 174 грн., а саме: бетонозмішувач MLZ130NG2 в кількості 1 шт. (інвентарний номер 10499165) балансовою вартістю 2 810 грн.; тачка садова двоколісна оцинкована 03,13 (інвентарний номер 113141131) в кількості 2 шт. балансовою вартістю 682 грн. кожна. 05.04.2019 наказом в.о. генерального директора музею, відповідача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак відповідачем не було повернуто матеріальні цінності, які за нею рахувались. Посилаючись на ст. 131, 134, 135-1 КЗпП України позивач звертається до суду з вказаним позовом.

18.02.2020 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

12.03.2020 зі сторони відповідача до суду надійшла заява-заперечення, згідно з якою остання зазначає про безпідставність пред`явлених до неї вимог. Посилається на те, що протягом 2012-2019 років в музеї неодноразово проводилась зміна керівництва та структури, при цьому інвентаризаційні перевірки в даний період не проводились. Зокрема, зазначала, що в 2016 році зверталась з доповідною запискою до керівництва музею, в якій вказувала про факт зникнення бетонозмішувача та фрези, проте на дану записку ніхто не прореагував.

Станом на 13.04.2020 від позивача до суду не надходило відповіді на зазначену заяву-заперечення, додаткових пояснень, заяв, клопотань або додаткових доказів.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Встановлено, що 23.04.2012 відповідача прийнято на посаду старшого інспектора з кадрів сектору кадрового забезпечення відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України.

14.05.2012 відповідача переведено на посаду начальника відділу господарського забезпечення.

01.01.2018 відповідача повторно переведено на посаду начальника відділу господарського забезпечення.

05.04.2019 відповідача звільнено, у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КзПП України.

Зазначене підтверджується копією трудової книжки відповідача та наказом Національного музею народної архітектури та побуту України №224-К від 05.04.2019.

01.01.2014 між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

У відповідності до п. 1 зазначеного договору, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення цілості всіх переданих йому під звіт роботодавцем в установленому порядку товарно-матеріальних цінностей, музейних експонатів та коштів згідно з інвентаризаційними описами №1 та №2, що додаються до цього договору, а також за незабезпечення цілості тих товарно-матеріальних цінностей й коштів, що будуть передаватись йому під звіт роботодавцем протягом всього строку дії цього договору.

Згідно з п. 3 договору, у випадку виявлення недостачі переданих працівнику під звіт товарно-матеріальних цінностей або коштів більше встановлених допустимих норм, знищення, пошкодження, зниження якості або псування з його вини товарно-матеріальних цінностей, він зобов`язується відшкодувати недостачу коштів та заподіяну шкоду відповідним товарно-матеріальним цінностям.

В порушення п. 1 Договору до суду не надано доказів передання відповідачу товарно-матеріальних цінностей у вигляді бетонозмішувача MLZ130NG2 в кількості 1 шт. (інвентарний номер 10499165) балансовою вартістю 2 810 грн.; тачки садова двоколісна оцинкована 03,13 (інвентарний номер 113141131) в кількості 2 шт. балансовою вартістю 682 грн. кожна.

Зокрема, до позову не додано інвентаризаційних описів, в яких би зазначались зазначені товарно-матеріальні цінності та підтвердження їх передачі відповідачу.

Вбачається, що згідно з актом ревізії фінансово-господарської діяльності Національного музею народної архітектури та побуту України за період з 01.01.2016 по 01.07.2018 від 03.09.2018 №04-20/13 виявлено відсутність у фактичній наявності матеріальних цінностей, а саме бетонозмішувача MLZ130NG2 в кількості 1 шт. (інвентарний номер 10499165) балансовою вартістю 2 810 грн.; тачки садової двоколісної оцинкованої 03,13 (інвентарний номер 113141131) в кількості 2 шт. балансовою вартістю 682 грн. кожна.

З вказаного Акту вбачається, що 04.01.2016 відповідач зверталась до керівництва з службовою запискою та повідомляла про факт зникнення бетонозмішувача та фрези.

Доказів зворотнього до суду не надано, як і доказів вчинення позивачем будь-яких дій з приводу зазначених матеріальних цінностей, починаючи з 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Згідно ст. 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

П. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що судовому розгляду підлягають: заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування).

У п. 3 та 4 зазначеної вище Постанови, судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно п. 11 Постанови, суди повинні мати на увазі, що відповідно до п.5 ст.134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів,спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою організацією працівникові в користування.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

При цьому позивачем не доведені розмір завданої шкоди, а саме вартість товарно-матеріальних цінностей та винні, протиправні дії відповідача, що мали призвести до їх зникнення, як обов`язкові умови покладання на працівника матеріальної відповідальності.

Як вже зазначалось, до позову не додано інвентаризаційних описів, в яких би зазначались зазначені товарно-матеріальні цінності, та які б підтверджували їх передачу відповідачу.

Разом з тим, відповідальність за заподіяння матеріальної шкоди трудовому праві має істотну кваліфікуючу ознаку - заподіяння працівником шкоди підприємству внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків (ч. 1 ст. 130 КЗпП України).

Відповідно до ст. 140 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Позивачем не доведено факту виявлення ним порушення відповідачем покладених на неї трудових обов`язків. Розслідування обставин зникнення зазначених в позові матеріальних цінностей за участю відповідача не проводилось.

Крім зазначеного, позивачем пропущено передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України строк (один рік з дня виявлення шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Вбачається, що про факт виявлення відсутності в наявності матеріальних цінностей відповідач повідомляла керівництво музею ще в 2016 році, при цьому Акт ревізії, в якому також зазначалось про відсутність зазначених матеріальних цінностей складено 03.09.2018, а до суду позивач звернувся лише в січні 2020 року.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом музею після отримання службової записки відповідача та після складання акту ревізії вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої відсутності товарно-матеріальних цінностей, причини з яких відсутні матеріальні цінності не встановлювалися.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і вона має нести цивільну відповідальність.

Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вказане, враховуючи недоведеність позивачами своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 7, 10-13, 18, 43,44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268, 280-284 ЦПК України, ст. 130, 131, 134, 135-1, 138 КЗпП, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Національного музею народної архітектури та побуту України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Позивач Національний музей народної архітектури та побуту України - , м. Київ, вул. Лаврська, 9, корп. 19.

Відповідач ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 13.04.2020.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон