Провадження № 22-ц/812/744/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2020 року м. Миколаїв

справа № 471/480/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Галущенка О.І., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухвалене 20 лютого 2020 року суддею Явіцею І.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 29 червня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (без номеру), за яким остання отримала кредит в розмірі 2 561, 42 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 31 травня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 176 156, 33 грн. (2 328, 21 грн. заборгованість за тілом кредиту, 168 228, 12 грн. за відсотками, 5 600 грн. пені та комісії).

Посилаючись на право позивача самостійно визначати розмір позовних вимог, банк просив стягнути з ОСОБА_1 119 132, 29 грн. заборгованості, з яких 2 328, 21 грн. тіла кредиту та 116 804, 08 процентів.

Відповідачка ОСОБА_1 участі в судових засіданнях не приймала, своєї думки щодо позову не повідомила. Про час та місце розгляду справи судом першої інстанції повідомлялась належним чином, у тому числі через офіційний веб-сайт судової влади.

Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник КБ «Приватбанк» банк просив рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги. Апелянт посилався на помилковість висновку суду про недоведеність кредитних зобов`язань та недосягнення згоди щодо всіх умов кредитування. Відповідачка ОСОБА_1 не оспорювала факт укладення договору та розмір заборгованості за процентами, частково виконувала взяті зобов`язання, що є підставою для задоволення позову банку в повному обсязі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності банком того факту, що ОСОБА_1 виявила бажання отримати кредитні кошти, оскільки анкета-заява, підписана відповідачкою, містить відмітку про виявлене бажання оформити на своє ім`я сберкнижку (депозит). До того ж, анкета-заява не містить відомостей про умови кредитування, в тому числі вартість кредиту (процентної ставки), а розрахунок заборгованості, наданий банком, не може бути достатнім доказом розміру заборгованості, оскільки складений з 18 квітня 2012 року, тоді як договір укладено 29 червня 2011 року.

Проте, не з усіма висновками суду можна погодитися.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка містить позначення, що позичальниця згодна з тим, що її заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальниця ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були їй надані в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальниця зобов`язується виконувати вимоги Умов, а також регулярно знайомитись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. (а.с. 7).

При цьому в анкеті-заяві ОСОБА_1 стоїть позначка у графі «сберкнижка (депозит)» та відсутні відомості про вид платіжної картки, розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності за порушення умов кредитування (неустойка).

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 (розділ 2.1.1 кредитні карти) Умов і правил надання банківський послуг датою укладення договору є дата отримання клієнтом карти(а.с. 25 зворот).

Апеляційному суду надано довідку про отримання кредитної картки № НОМЕР_1 відповідачкою ОСОБА_1 18 квітня 2012 року з терміном дії до листопада 2015 року (а.с.108), а також кредитної картки № НОМЕР_2 строком дії до серпня 2017 року з фотографією клієнта (а.с. 125).

Витяг з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.98-106) також свідчить про рух кредитних коштів із застосуванням різних видів платіжних засобів (кредитних карток) за одним рахунком у період з квітня 2012 року.

ОСОБА_1 використовувала кредитні кошти до квітня 2014 року (а.с.102). Останнє погашення кредиту (350 грн.) здійснено 22 вересня 2014 року шляхом переведення коштів між рахунками (а.с. 5 зворот, 99).

Заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2328,21 грн. за розрахунком банку виникла станом на 9 квітня 2013 року (а.с.5 зворот), та в такому ж розмірі включена до складу заборгованості станом на 31 травня 2019 року.

При цьому, будучи інформованою про судовий розгляд позову банку до неї (а.с.80), відповідачка ОСОБА_1 не надала суду заперечень щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин.

На підставі встановлених обставин суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних коштів та їх неповернення в повному обсязі, а саме в розмірі 2 328, 21 грн.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність кредитних відносин між сторонами, який ґрунтується на іншій за змістом позначці в анкеті-заяві від 29 червня 2011 року та іншій даті початку розрахунку заборгованості, зроблено без оцінки в сукупності всіх інших обставин, встановлених апеляційним судом, а тому не може вважатись цілком законним та обґрунтованим.

При цьому інші умови кредитування, а саме ціну договору (розмір процентів) та умови відповідальності позичальника (неустойку), позивач не довів.

Так, пам`ятку клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, суду не надано.

Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі - Тарифи) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі -Умови) (а.с. 8).

Власноручного підпису позичальниці ОСОБА_1 ці витяги не містять.

При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди. Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому надані банком докази на підтвердження узгодженості всіх істотних умов кредитування, а саме витяги з Тарифів та Умов не можуть вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

За таких обставин та без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил частини 1 статті 634 ЦК щодо змісту договору приєднання.

Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.

Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства - верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Отже, вимоги КБ «ПриватБанк» про стягнення 116804,08 грн. процентів задоволенню не підлягають.

З вищезазначених підстав не підлягають задоволенню і вимоги щодо неустойки.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу і на розмір заборгованості за процентами за розрахунком банку. Так, заборгованість за процентами на тіло кредиту у 2 328,21 грн. складає 168 228,12 грн., що свідчить про нарахування процентів на загальну заборгованість за весь попередній період та ще із застосуванням коефіцієнту «2» (а.с.6 зворот). Такий порядок нарахувань не відповідає навіть Тарифам та Умовам, на які посилається позивач.

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта щодо наявності підстав для задоволення позову лише з посиланням на те, що відповідачкою не заперечувались умови кредитування, які визначені Умовами.

Такі аргументи ґрунтуються на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.

За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.

При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.

Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі - обґрунтованість розрахунків), а суд - оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК.

Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосовує апеляційний суд.

Не може бути достатньою підставою для задоволення позову і посилання апелянта на презумпцію правомірності правочину, а саме кредитного договору від 29 червня 2011 року, оскільки цей основоположний принцип цивільних правовідносин не доводить обґрунтованості нарахування процентів та неустойки за умов, не передбачених цією угодою.

Апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 грудня 20919 року (справа№ 572/1169/17), але висновків про недоведеність підписання анкети-заяви від 29 червня 2011 року саме ОСОБА_1 рішення суду не містить.

Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом, суд порушив вимоги статті 1054 ЦК та статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» щодо платності кредитних послуг, також пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині.

За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів та неустойки. Вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК, позивач не заявляв.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях банком порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання, а не узаконює безпроцентні умови кредитування, як то вважає апелянт.

Оскільки суд першої інстанції вирішив спір без належної оцінки всіх обставин справи, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову КБ «ПриватБанк».

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви (1921 грн.) та при подачі ним апеляційної скарги (2882 грн.). Пропорційно задоволеним позовним вимогам банку підлягають відшкодуванню 9,40 грн.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОКПП НОМЕР_3 . Паспорт серії НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) за кредитним договором від 29 червня 2011 року кредитну заборгованість станом на 31 травня 2019 року в розмірі 2 328, 21 грн. та 9, 40 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: О.І.Галущенко

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 9 квітня 2020 року