Справа № 469/1252/17
Провадження № 22ц/812/623/20 Головуючий у 1-ї інстанції Гапоненко Н.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

8 квітня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

(далі АТ «Ощадбанк»)

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гапоненко Н.О. в залі судових засідань в смт Березанка Миколаївської області о 13 годині зі складанням його повного тексту 31 січня 2020 року, по справі

за позовом

АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 ,

третя особа ОСОБА_2 ,

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ПАТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 92,9 кв.м., в межах 440 229 грн. 77 коп. заборгованості за кредитним договором шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів в порядку процедури виконавчого провадження, за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі, не нижче 68 000 грн., але в будь-якому випадку за реальною ринковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також просив стягнути з відповідача витрати на проведення оцінки майна у розмірі 2 500 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що 23 липня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», та третьою особою ОСОБА_2 укладено кредитний договір №8150, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 149 000 грн. під 20,5 % річних за користування кредитними коштами, зі строком їх повернення до 23 липня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язання, у той же день між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №518, за яким в іпотеку передано належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором в нього виникла заборгованість в розмірі 440 229 грн. 77 коп., і тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно.

Заперечуючи проти позову представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дорошенко А.В. надала пояснення, в яких зазначала, що оскільки 7 листопада 2013 року банк направив письмову вимогу на адресу позичальника про повернення заборгованості у тридцятиденний строк з дня її отримання, та 9 січня 2014 року звернувся до позичальника з позовом про стягнення кредитної заборгованості, який в повному обсязі задоволено рішенням суду від 14 березня 2014 року, що свідчить про зміну кредитором строку дії кредитного договору у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тому, пред`являючи у вересні 2017 року позов до майнового поручителя про звернення стягнення на майно, банк як кредитор пропустив трирічний строк, визначений законом, який збіг у грудні 2016 року. Посилалася на відповідну судову практику та на обставини, що свідчать про пропуск позовної давності, та просила про її застосування до правовідносин, які виникли між учасниками справи.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що у відповідності до статті 264 ЦК України позовна давність переривається пред`явленням особою позову. Відтак, звернувшись 9 січня 2014 року до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем, який почав відраховуватися заново. Але, звернувшись з позовом про звернення стягнення 6 вересня 2017 року, банк пропустив визначений статтею 257 ЦК України трирічний загальний строк позовної давності для звернення з такою вимогою до суду, оскільки він сплив 10 січня 2017 року.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ «Ощадбанк», посилаючись на передчасність висновків суду щодо пропуску банком позовної давності, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених ним в якості обґрунтування позову.

Зазначав, що 12 березня 2015 року позичальником ОСОБА_2 до каси банку внесено грошові кошти в розмірі 3 000 грн. на погашення кредитної заборгованості, що у відповідності до частини 2 статті 264 ЦК України свідчить про визнання боржником свого боргу та є підставою для переривання позовної давності.

Тому з 13 березня 2015 року, наступного дня, після визнання позичальником свого боргу, її перебіг почався заново.

За такого, звертаючись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2017 року, банк звернувся на захист свого порушеного права у межах позовної давності.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 надав письмовий відзив, в якому зазначав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина 1 статті 546 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина 1 статті 611 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 23 липня 2008 року між позичальником - третьою особою ОСОБА_2 та ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», а у подальшому АТ «Ощадбанк», укладено кредитний №8150 про надання кредиту на споживчі цілі у загальному розмірі 149 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,5% річних, на умовах погашення щомісячно до 31 числа місяця наступного за звітним рівними частинами в сумі 1 241 грн. 67 коп., та сплатою процентів нарахованих банком, та здійсненням останнього платіжу за кредитом не пізніше 23 липня 2018 року (а.с.14-15).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою, 23 липня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 із надвірними спорудами (а.с.18-21).

Відповідно до висновку з незалежної оцінки майна, проведеної на замовлення банку, ринкова вартість предмету іпотеки станом на 17 березня 2017 року становить 68 000 грн. (а.с.23-46).

Згідно з частиною 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язанням нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержавтель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами 1,3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтю 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно з пунктом 2.1. іпотечного договору, що міститься у матеріалах справи, сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за кредитним договором у розмірі, валюті, у строк та в порядку, які встановлені у кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну дії.

Умовами кредитного договору позивачем і третьою особою погоджено дату остаточного повернення кредиту 23 липня 2018 року.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Умовами пункту 4.3.3 кредитного договору, укладеного між банком і позичальником ОСОБА_2 , передбачено дострокове виконання боргових зобов`язань за ініціативою банку.

Також за змістом цього пункту, незважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки. При цьому виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (а.с.15).

За матеріалами справи, починаючи з липня 2009 року позичальник ОСОБА_2 перестав належно виконувати умови кредитного договору, у зв`язку із чим прокурор Березанського району Миколаївської області звернувся до суду в інтересах ПАТ «Ощадбанк» про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, яка станом на 2008 рік становила 31 794 грн., та ці вимоги у подальшому зменшив і просив про стягнення 18 055 грн. 72 коп. (а.с.111).

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2012 року позов задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» 18 055 грн. 72 коп. поточної кредитної заборгованості (а.с.111,114).

У подальшому, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банком 7 листопада 2013 року на його адресу направлена вимога про дострокове виконання зобов`язань за договором та повернення у 30-ний термін з дня отримання цієї вимоги грошових коштів в загальної сумі 150 425 грн. 01 коп., а саме: залишку по кредиту 74 565 грн. 69 коп., простроченої заборгованості за кредитом - 40 965 грн. 51 коп., нарахованих процентів 2 011 грн. 51 коп., простроченої заборгованості за процентами 22 568 грн. 23 коп., пені 8 823 грн. 21 коп., нарахованої комісії 115 грн. 54 коп., простроченої комісії в розмірі 1 375 грн. 32 коп. ( а.с.164).

Така вимога банку залишена позичальником без задоволення.

Тому 9 січня 2014 року позивач повторно звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості у порядку дострокового виконання зобов`язань, що станом на 10 грудня 2013 року складало 153 201 грн. 93 коп. загальної суми боргу, але в процесі розгляду справи кредитор подав заяви про зменшення, а потім про збільшення позовних вимог.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2014 року позов задоволено частково, ухвалено про стягнення 143 741 грн. 80 коп. заборгованості за кредитним договором №8150, з яких: 69 333 грн.01 коп. основного боргу, 28 779 грн.86 коп. простроченого основного боргу, 1816 грн. 85 коп. нарахованих процентів, 30 549 грн. 38 коп. прострочених процентів, 1328 грн. 71 коп. комісії, 11 933 грн. 99 коп. пені ( а.с.113,112).

Рішення суду від 23 травня 2012 року та 14 березня 2014 року набрали чинності, знаходяться на виконанні, але третьою особою як позичальником до наступного часу повністю не виконані, лише 12 березня 2015 року ОСОБА_2 в касу банку внесено 3000 грн. в рахунок сплати процентів за кредитним договором (а.с.189).

Зважаючи на такі обставини, банк звернувся до суду із даним позовом, у якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки в межах кредитної заборгованості позичальника, в загальну суму якої, окрім поточної заборгованості, що була стягнута за рішенням суду від 23 травня 2012 року і суми дострокової заборгованості, що була стягнута з позичальника за рішенням суду від 14 березня 2014 року, включив додатково нараховані проценти, після пред`явлення ним 7 листопада 2013 року вимоги про дострокове виконання зобов`язання, а також комісії та пені.

Здійснення такого нарахування, після зміни строку дострокового виконання зобов`язання, і як наслідок звернення стягнення в межах додатково нарахованих сум, на всю суму заборгованості за тілом кредиту, після судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12.

Так Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Тому нарахування 3% річних та збитків від інфляції здійснені банком у межах статті 625 ЦК України є правильними, але порядок їх нарахування на суми, що не підлягають стягненню, не відповідає загальній сумі заборгованості, що стягнута з позичальника достроково.

Також банком, незважаючи на зміну строку виконання зобов`язань, нараховано штраф на суму 2 500 грн. у зв`язку з відсутністю даних про страхування іпотечного майна у 2017 році.

Відтак, у АТ «Ощадбанк» виникло право на звернення стягнення на іпотечне майно в межах дострокового стягнення заборгованості в сумі 115 531 грн. 20 коп. (за рішеннями судів з урахуванням поточного стягнення), та нараховані на цю суму 3% річних та збитків від інфляції.

Тому подаючи у вересні 2017 року позов до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк вважав, що діє на захист своїх порушених прав та у межах строку, визначеного законом.

Однак відповідачем подана заява про застосування до вимог кредитора позовної давності, оскільки на його думку вона пропущена банком без поважних причин.

Але банком заяв про поновлення строків не подано, а навпаки, у змісті апеляційної скарги заявлено про переривання строків позовної давності самим фактом визнання позичальником свого боргу перед кредитором шляхом внесення коштів на погашення боргу в касу банку 12 березня 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто позовна давність переривається шляхом пред`явлення позову саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

За правовими висновками, що викладені Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року при розгляді справи №544/525/15ц, на яку є посилання Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи №183/183/16ц та у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи №523/10225/15ц, визначено, що перебіг строку позовної давності не перериває й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відтак, предметом спору у даній справі є звернення стягнення на іпотечне майно, та його пред`явлено кредитором до іпотекодателя, що є відмінний від позичальника, натомість у справі, яка вирішена судом і на яку, як на підставу для переривання строку, посилався банк, є інший предмет спору стягнення заборгованості за кредитним договором, що пред`явлений до позичальника.

Вимога про звернення стягнення на іпотеку (заставу) «піддається» окремому спливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що звернення банка до суду із позовом до позичальника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у січні 2014 року, як особи, що є відмінної від особи іпотекодателя, та отримання від нього у березні 2015 року сплати заборгованості до каси банка, не є підставою для перериву позовної давності за іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами, яким є позов АТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на майно, пред`явлений ним до іншої особи, яка не є позичальником.

Отже, банком пропущена позовна давність до основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок до похідної вимоги про стягнення штрафів, що вірно визначено судом першої інстанції у якості підстави для відмови у задоволені пред`явленого позову.

Інші, наведені у апеляційній скарзі доводи, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо пропуску банком позовної давності до пред`явлених ним вимог, а тому не є підставою для його скасування.

За такого та у відповідності до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відсутні і підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» - залишити без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова