Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 289/545/17

провадження № 61-1191св17

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Павицької Т. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк) про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2007 року між ним і Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладений договір № ZRZOAE00003978, відповідно до якого він отримав кредит на придбання автомобіля в розмірі 18 844,52 доларів США, з кінцевою датою погашення 18 червня 2012 року.

На виконання умов договору він добросовісно та в передбачені договором строки вносив відповідні платежі, станом на 26 квітня 2011 року він виплатив у рахунок погашення заборгованості 19 406,23 доларів США.

Вважає, що заборгованість за кредитним договором погашена ним достроково у 2011 році.

Однак всупереч пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), ПАТ КБ «ПриватБанк» встановлено та стягнуто за період дії кредитного договору винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту, винагороду за проведення моніторингу та винагороди і комісію. Зазначені витрати є додатковими витратами позичальника, які здійснює споживач на користь банку без надання будь-яких послуг позичальнику зі сторони банку.

Таким чином, вважає плату за дострокове погашення кредиту зміною у витратах позичальника, а тому несправедливою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати частково недійсним кредитний договір від 19 червня 2007 року № ZRZOAE00003978, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», у частині виплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту згідно з пунктом 3.11 договору, винагороди за проведення моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору, винагороди, комісії (пункт 7.1 договору) та визнати недійсним пункт 3.11 цього договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року у складі судді Невмержицького І. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що підписуючи спірний кредитний договір ОСОБА_1 був письмово повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил № 168, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо нього дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів, він суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно із вимогами статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року), виконав усі умови договору достроково, тому його позов є необґрунтованим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 серпня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що відповідач у порушення вимог статей 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил № 168 безпідставно нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Однак у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідач подав заяву.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що строк позовної давності переривався, у зв`язку із неодноразовими зверненнями до суду із позовами про визнання спірного кредитного договору недійсним.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року і витребувано із Радомишльського районного суду Житомирської області цивільну справу № 289/545/17.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

19 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений договір № ZRZOAE00003978, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит на придбання автомобіля в розмірі 18 844,52 доларів США, з кінцевою датою погашення 18 червня 2012 року.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору від 19 червня 2007 року № ZRZOAE00003978 при достроковому (як повному, так і частковому) погашені кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом зазначені проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем за кредитом відповідно до пункту 3.3 цього договору.

Згідно з пунктом 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що сплаті підлягає винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,84 % від суми виданого кредиту.

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності у цій справі (а. с. 32).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним підвищення процентної ставки за кредитним договором, встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемності правочину задоволено частково.

Визнано нікчемною додаткову угоду від 09 серпня 2010 року про підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZRZOAE00003978, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Визнано збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки з 10 % до 12 % на рік за даним кредитним договором незаконним.

Зобов`язано банк здійснити перерахунок платежів за кредитним договором за первісно встановленою відсотковою ставкою в розмірі 10 % на рік за період з 19 червня 2007 року до червня 2012 року.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року про відмову в задоволенні позову в частині визнання збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки з 10 % до 12 % на рік за кредитним договором від 19 червня 2007 року № ZRZOAE00003978, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 незаконним та зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів за цим кредитним договором за первісно встановленою відсотковою ставкою в розмірі 10 % на рік за період з 19 червня 2007 року до червня 2012 року скасовано і залишено в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

В решті рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, апеляційний суд виходив з обґрунтованості його позовних вимог, однак зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, про необхідність застосування якого вказував відповідач.

Такий висновок суду є передчасним, зроблений без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про заборону включення до договорів несправедливих умов, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору від 19 червня 2007 року про сплату позичальником на користь банку платежів, визначених у пунктах 6.2, 7.1 договору, є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Зазначене узгоджується правовим висновком, викладеним Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими із вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про те, що умови пунктів 6.2, 7.1 кредитного договору від 19 червня 2007 року є недійсними у зв`язку із їх несправедливістю, однак у задоволенні позовних вимог про визнання їх недійсними потрібно відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності, не є такими, що узгоджуються із вище переліченими нормами матеріального права.

Встановивши невідповідність оспорюваних позивачем положень кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» (нікчемність), апеляційний суд дійшов помилкового висновку про можливість вирішення у судовому порядку питання про їх недійсність.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, однак неправильно застосував норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк