ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/542/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3739/18 Категорія: Мельник І.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Новікова О.М., Вініченка Б.Б.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2019 року, ухваленого у складі судді Мельник І.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, повний текст рішення складений 27 грудня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20 травня 2015 року ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_2 гроші у розмірі 46000 доларів США строком до 20 грудня 2017 року. Вказує, що угода про позику укладалася усно в присутності, зокрема, ОСОБА_4 та його товариша ОСОБА_5 , на підтвердження домовленості та факту отримання коштів ОСОБА_3 складено розписку. Протягом часу користування грішми ОСОБА_5 повернув позивачу частину грошей, а саме 2000 доларів США. На початку березня 2017 року ОСОБА_5 помер, а відповідач відмовляється віддавати позивачу позичені кошти, мотивуючи це тим, що в неї таких грошей немає. Оскільки відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 44000 доларів США, що станом на 22 березня 2018 року складає 1156359 гривень 60 копійок.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2018 року залучено до участі в розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в якості третьої особи ОСОБА_1 .

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, свої вимоги обґрунтувала тим, що згідно з доданої до позову ОСОБА_2 розписки сума позову перевищує більш як у 10 разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Разом з тим, розписка не є договором позики, оскільки не має визначених законом обов`язкових реквізитів, а самого договору позики суду не надано. Крім того, вказує, що у розписці відсутні відомості стосовно того, на які цілі використані позичені кошти, а також відсутня письмова згода другого з подружжя ОСОБА_5 на отримання дружиною ОСОБА_3 зазначених коштів у борг. Присутність ОСОБА_5 під час отримання коштів, так само як його обізнаність про те, що його дружина бере кошти у борг, не підтверджено жодним доказом, оскільки у розписці у місці де зазначено, що під час передачі коштів присутній ОСОБА_5 підпис відсутній. Жодним доказом у цій справі не підтверджено отримання коштів саме для ОСОБА_5 . Відсутність підпису ОСОБА_5 на розписці, не зазначення у розписці відомостей стосовно того, на які цілі отримано кошти у борг та відсутність письмової згоди ОСОБА_5 свідчить про те, що кошти останній не отримував та свою згоду не надавав, про існування такого правочину не знав. Окрім того, у матеріалах справи відсутні жодні відомості та докази підтвердження стосовно джерел наявності у позивача такої суми коштів, так само відсутні відомості та докази на їх підтвердження з боку відповідача стосовно отримання таких коштів та доказів їх використання. Вважає, що зазначена розписка складена уже після смерті ОСОБА_5 , дата зазначена у розписці не відповідає реальній даті її складання, договір позики є фіктивним, оскільки передача коштів за зазначеним договором не здійснювалась.

З наведених підстав просила визнати недійсним договір позики, на виконання якого оформлено розписку від 20 травня 2015 року та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 6 вересня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики прийнято до спільного розгляду в одному провадженні з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2019 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 44 000 доларів США.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 зобов`язання за договором позики не виконала, не відмовляється від його виконання та визнає борг, а тому вимоги позивача ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела фіктивності оскаржуваного нею договору позики, оскільки жодного переконливого доказу з цього приводу в ході розгляду справи надано не було, крім того належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та третьою особою ОСОБА_1 суду не надано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою відмовити, а позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики задовольнити, визнавши недійсним договір позики від 20 травня 2015 року.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів того, що кошти, розмір яких вказаний у розписці від 20 травня 2015 року, він дійсно мав у володінні, а представник відповідача, визнаючи усно повністю позовні вимоги, не надав суду відповідних доказів використання ніби то отриманих у борг коштів. Крім того, пояснення надані представниками позивача та відповідача не є засобами доказування у розумінні ч.2 ст. 76 ЦПК України, а відповідно і не можуть бути покладені в основу судового рішення, покази свідка ОСОБА_4 є недопустимим доказом факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики. Також ОСОБА_1 вважає безпідставними відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-хімічної експертизи, оскільки, постановляючи вказані ухвали, суд фактично вчинив перешкоди у доступі їй до судового захисту із доведенням перед судом своїх вимог.

У відзиві представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги зазначаючи, що докази того, що ОСОБА_5 коштів у позивача не брав не надано, а надана позивачем розписка містить всі умови договору позики. Експертна установа якій апелянт просить призначити експертизу є сумнівною з приводу наявності ліцензії у її експертів, а недовіра до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз є безпідставною.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 травня 2015 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений договір позики, на виконання умов якого позикодавець передав позичальнику 46000 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути до 20 грудня 2017 року, що підтверджується розпискою складеною відповідачем ОСОБА_3 (т.1 а.с.6)

За змістом частин 1,2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Складена ОСОБА_3 розписка засвідчує як укладення в письмовій формі договору позики так і отримання останньою зазначеного в ній розміру позики та спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність доказів того, що позивач мав у володінні зазначені кошти, оскільки не можливо передати те, чого не існує.

Згідно частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Факт укладення договору позики та отримання грошових коштів визнано представником відповідача ОСОБА_3 .

Вказана обставина не викликає сумніву у суду, оскільки на підтвердження укладення договору позики надано оригінал розписки.

Посилання апелянта на недотримання в цій частині письмової форми є необґрунтованим, оскільки подання заяв по суті спору письмово є правом учасників справи (ч.4 статті 174 ЦПК України), і не позбавляє в судовому засідання учасника визнавати певні обставини справи, а покази свідка ОСОБА_4 , оцінювались в сукупності із наданою розпискою, тому не створюють обставин які вказували б протиріччя у його показах з фактичними обставинами справи.

Окрім цього визнання позову відповідачем, впливає на права останнього, а особа яка подала апеляційну скаргу, не уповноважена діяти від такого.

Із вказаного слідує, що судом першої інстанції правильно встановлено правову природу розписки та зроблено висновок, що має місце договір позики.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)(ч.1 ст.530 ЦК України).

У зазначений в договорі строк ОСОБА_3 , отримані в якості позики кошти в розмірі 46000 доларів США повернула не в повному обсязі, чим порушила умови договору, а відтак порушене право позивача підлягає захисту, що і зроблено було судом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Спадкоємцями майна померлого є дружина ОСОБА_3 та мати ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02 жовтня 2017 року. (т.1 а.с. 29)

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, обґрунтовані тим, що договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений без письмової згоди ОСОБА_5 , як чоловіка позичальника, що суперечить вимогам закону, у зв`язку з чим є підставою для визнання недійсним договору позики, а також твердження про фіктивність наявної в матеріалах справи розписки, оскільки позов про стягнення боргу на підставі даної розписки поданий до суду з метою подальшого визнання цього боргу спільним сумісним майном (боргом) подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та стягнення з апелянта його частки, що відповідає частці апелянта у спадщині, що лишилась після смерті її сина ОСОБА_5 .

Однак поданий позов про визнання недійсним договору позики є безпідставним, і укладеним договором права ОСОБА_1 не порушені виходячи з наступного.

В системному аналізі статей 1216,1219,1281,1282 ЦК України можна зробити висновок, що від спадкодавця до спадкоємців переходять не тільки права, а і обов`язки в межах вартості майна одержаного в спадщину.

Тому необхідно встановити, чи виникло зобов`язання у спадкодавця перед позивачем.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Однак такий обов`язок встановлений при розпорядженні спільним майном подружжя, що передбачено частиною 1 статті 65 СК України.

Відповідно до договору позики ОСОБА_3 не розпоряджалася майном, а набула майно (грошові кошти) у власність (ст.1046 ЦК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи не містять доказів того, що договір укладався в інтересах сімї та отримані гроші використані в інтересах сімї, не вказував про це і позивач ОСОБА_2 в позовній заяві та не зазначав як відповідачем ОСОБА_1 , тому спадкодавець ОСОБА_5 не набув зобов`язань за укладеним договором позики, а відтак таке зобов`язання не може перейти до його спадкоємців.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на те, що відповідач написала розписку в присутності ОСОБА_5 є помилковим, оскільки з тексту розписки вбачається, що зазначено лише прізвище, ім`я та по батькові вказаної особи, однак відсутні реквізити (підпис) які б без будь-якого сумніву дозволяли встановити його присутність та обізнаність про зазначений договір.

Тому такий висновок суду зроблений на припущеннях, що є порушенням частини 6 статті 81 ЦПК України, але вказане порушення не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду так як не призвело до неправильного вирішення справи.(ч.2 статті 376 ЦПК України)

Окрім цього процедура дій кредитора щодо боргу спадкодавця виписана нормою статті 1281 ЦК України.

Докази того, що ОСОБА_2 , як кредитор, у визначений законом строк пред`явив вимоги до ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не є стороною укладеного договору позики, зазначені вище обставини свідчать про те, що укладений договір позики не впливає на її права і обов`язки, а тому у неї не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №723/405/17.

Судом встановлено, що договір позики укладений між сторонами з дотриманням вимог ст.1047 ЦК України, ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. В ході розгляду справи не було доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Встановивши, що розписка від 20 травня 2015 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про недоведеність ОСОБА_1 фіктивності договору позики.

Виходячи з того, що судом встановлено відсутність порушеного права ОСОБА_1 укладеним договором позики, судом першої інстанції вірно було відмовлено в призначенні фізико-хімічної експертизи.

З огляду на викладене суд не вбачає підстав для зміни чи скасування правильного та справедливого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 9 квітня 2020 року.

Судді