Ухвала

02 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 756/11396/18

провадження № 61-4694ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що працював на посаді начальника відділу експертизи та технічного нагляду департаменту експертизи об`єктів контлонагляду, підіймальних споруд та електровимірювань Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці». 06 серпня 2018 року він був звільнений з роботи за систематичне невиконання працівником обов`язків, покладених на нього трудовим договором, за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, оскільки його звільнено під час тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності серії АДІ № 162564, відповідно до якого в період з 06 серпня 2018 року до 23 серпня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні в клініці Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини Національної академії медичних наук України».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» від 06 серпня 2018 року № 40-к про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» від 06 серпня 2018 року № 40-к про звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання працівником обов`язків, покладених на нього трудовим договором, за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу експертизи та технічного нагляду департаменту експертизи об`єктів котлонагляду, підіймальних споруд та електровимірювань Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» з 06 серпня 2018 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, постановив, що дії відповідача при звільненні позивача під час тимчасової непрацездатності останнього є незаконними, оскільки положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій, є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. При цьому розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність, зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 127/21890/16-ц.

12 березня 2020 року Державне підприємство «Київський експертно-технічний центр держпраці» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач визначив її у грошовому вимірі.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України випливає, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року - 2 102 грн.

Ціна позову у цій справі становить 70 000 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200).

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову та складність зазначеної справи, а також враховано, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Ураховуючи вищевикладене і те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 рокуухвалені у малозначній справі, вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київський експертно-технічний центр держпраці», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець