Справа № 463/5409/20
Провадження № 2/463/1090/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку для здійснення казначейського обслуговування.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі його заяви від 06.03.2018 до ЄРДР внесено відомості за № 0000076 щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 382 КК України. У вказаному кримінальному провадженні він визнаний потерпілим. Фактично, з 06.04.2018 неодноразово звертався до слідчого з тим чи іншим клопотанням про необхідність проведення слідчих дій, допиту свідків, витребування документів тощо, однак всі його клопотання або ігнорувались, або у задоволенні таких безпідставно відмовлялось. Як наслідок, звертався до слідчого судді із відповідними скаргами, які були задоволені, однак слідчий не виконував ухвал слідчого судді. Досудове розслідування затягувалось і в кінцевому, постановою від 11.10.2019 було закрите за строками. Оскарження такої постанови успіху не мало. Вважає, що в межах кримінального провадження не проведено усіх необхідних слідчих дій, а відтак, досудове розслідування було неефективним. Маючи більш ніж достатньо часу слідчий не звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, а натомість, умисно затягував строки досудового розслідування для подальшого закриття кримінального провадження. Тим самим, йому було завдано моральної шкоди, оскільки події, що стались, потягли за собою нераціональне втрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних і моральних ресурсів та дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Оцінює моральну шкоду до суми 100 000 грн., які просить стягнути шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку для здійснення казначейського обслуговування.

Представник відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, подав до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки постанова про закриття кримінального провадження винесена з підстав, передбачених кримінально-процесуальним законом і є законною та не скасованою. В свою чергу, факт скасування постанов слідчого, а також інші ухвали слідчих суддів про зобов`язання вчинити певні дії не свідчить про протиправність рішень чи дій слідчого і не створює підстави для відшкодування шкоди. Крім того, факту часткового задоволення скарг позивача, які подавались ним у кримінальному провадженні достатньо для справедливої сатисфакції і не вимагає додаткових грошових компенсацій. Вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами фактів вчинення протиправних дій відповідачами, заподіяння позивачу моральної шкоди та не навів конкретних негативних явищ, які з ним стались внаслідок дій відповідачів. Тому просить в позові відмовити.

У відповіді на такий відзив позивач навів аргументи, які аналогічні мотивам позову.

Письмових заперечень на відповідь на відзив відповідач ТУ ДБР, розташоване у м. Львові, не подав.

Відповідач прокуратура Львівської області також подала до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує з підстав, що і попередній відповідач. Вважає позовні вимоги недоведеними і просить в позові відмовити.

У відповіді на такий відзив позивач навів аргументи, які аналогічні мотивам позову.

В свою чергу, прокуратурою Львівської області подано письмові заперечення на відповідь на відзив. Аргументи, які наведено у запереченнях аналогічні мотивам відзиву.

Третя особа письмових пояснень щодо позову та відзивів не подала.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 18.06.2020.

Суддя своєю ухвалою від 25.06.2020 прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, учасникам справи визначено строки для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.07.2020 розгляд справи відкладено на 09.09.2020.

В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2020 витребувано у ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, матеріали кримінального провадження № 0000076 від 06.04.2018. З цих підстав того ж дня суд відклав розгляд справи на 22.10.2020.

Матеріали кримінального провадження № 0000076 від 06.04.2018 надійшли на адресу суду 30.09.2020.

Одночасно з відкриттям провадження суддя в своїй ухвалі роз`яснила сторонам право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким правом сторони не скористались. Відповідно, справа розглядається у порядку письмового провадження без виклику сторін.

При цьому, суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи, яке він подав 22.10.2020, оскільки як уже вказувалось вище, матеріали кримінального провадження надійшли до суду 30.09.2020. В свою чергу, суд не бачить необхідності витребовувати матеріали судової справи № 463/9400/19 щодо оскарження постанови про закриття кримінального провадження, оскільки позивач є учасником цієї справи, а відтак, у порядку, передбаченому ст. 27 КПК України міг ознайомитись з нею та зробити копії необхідних документів, які як докази долучити до даної справи. Зрештою, клопотання про витребування судової справи № 463/9400/19 подане з порушенням строків, визначених ч. 2 ст. 83 ЦПК України і всупереч вимогам ч. 1 ст. 84 ЦПК України позивач взагалі не наводить причин, які перешкоджали йому подати таке клопотання у встановлений законом строк.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 0000076 від 06.04.2018, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Докази, доказування і виконання сторонами цього обов`язку.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції.

В свою чергу, після забезпечення сторонам вказаної можливості обов`язок суду полягає в тому, що ним мають бути надані відповіді на такі аргументи сторін.

В силу вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України та враховуючи ціну позову, дана справа є малозначною, а тому, при відкритті провадження суд визнав недоцільним проведення судового засідання та проводив розгляд даної справи без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Для доведення перед судом своєї позиції сторонам було встановлено строки та черговість подання заяв по суті справи, виключно у яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України сторони повинні наводити свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору.

При цьому, одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.49), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Вказане повідомлення отримали всі учасники справи, що стверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.50, 51, 52, 53).

Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020р., ці строки завершились 07.08.2020р.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

ФАКТИ

І.

02.04.2014 на перехресті вул. Стрийська вул. Максимовича відбулось ДТП з наїздом на пішохода, в результаті якої він помер. Відносно цих подій розпочато досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 0000218. У цьому кримінальному провадженні позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вбачається, що дана справа перебуває на розгляді у Франківському районному суді м. Львова. Кінцевого рішення у такій справі на даний час не прийнято.

ІІ.

09.02.2018 на вул. Мікльоша у м. Львові за участі позивача відбулось ще одне ДТП, в результаті якої її учасники отримали тілесні ушкодження, а автомобілі - механічні пошкодження. Відносно цих подій розпочато досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 0000510. Вбачається, що позивач не був підозрюваним чи потерпілим у цьому кримінальному провадженні і таке було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Вказану інформацію суд взяв з протоколу допиту слідчого ОСОБА_3 (а.с.63-67 матеріалів кримінального провадження № 0000076), який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000510. В будь-якому випадку, про протилежне сторони не вказували.

Не погоджуючись з діями слідчих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проводили досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях позивач ініціював кримінальне провадження № 0000076 за статтями 364 ч. 1, 365 ч. 1, 366 ч. 1, 367 ч. 1, 368 ч.1, 382 ч. 2 КК України. У своїй заяві про вчинення згаданих вище кримінальних правопорушень (а.с.10-11) позивач обґрунтовував тим, що через незаконні дії слідчих він позбавлений можливості користуватись його майном близько 4 років, а також незаконно утримувався під вартою 9-ть місяців. Крім того, як вбачається з заяви позивача від 26.03.2018 (а.с.18-22 матеріалів к/п № 0000076), за результатами ДТП, яке мало місце у 2018 році у нього незаконно було вилучено автомобіль, який йому повернуто лише 24.02.2018 на підставі ухвали слідчого судді від 22.02.2018.

Спочатку досудове розслідування проводилось прокуратурою Львівської області. В подальшому, справа за підслідністю була передана в ТУ ДБР, розташоване у м. Львові.

У цьому кримінальному провадженні позивача визнано потерпілим, а 04.06.2018 йому вручено відповідну пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.17).

В межах цього кримінального провадження жодній особі не було повідомлено про підозру. Досудове розслідування завершилось постановою про закриття кримінального провадження від 11.10.2019 (а.с.167-174 матеріалів к/п № 0000076). Закриваючи провадження у цій справі слідчий керувався положеннями ст. 284 КПК України, у якій говориться про таке: слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру (редакція статті станом на момент винесення постанови).

Вбачається, що така постанова не скасована.

ПРАВО

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 585/724/19 (постанова від 27.05.2020) ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Тим не менш, нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним: зобов`язання розслідувати - «це зобов`язання не результату, а засобів» (див. рішення у справі «Mikheyev проти Росії» від 26 січня 2006 року, № 77617/01, §§ 107-109).

Повертаючись до обставин даної справи найперше суд відмітить, що він не вдається до аналізу дій чи бездіяльності слідчих, які проводили досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000076, оскільки правова оцінка таким діям повинна надаватись виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Відповідно, в межах цієї справи суду належить встановити, чи було забезпечено право позивача на ефективне розслідування та чи може він вважатись потерпілим від порушень його прав, гарантованих Конвенцією, зокрема, права на ефективне розслідування.

Як наслідок, поняття «потерпілий» суд проаналізує в світлі практики ЄСПЛ та не буде відштовхуватись від кримінально-правового аспекту цього поняття.

Так, при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись потерпілим ЄСПЛ у своїй практиці використовує три підходи: (і) безпосередні потерпілі, (іі) непрямі потерпілі та (ііі) потенційні потерпілі і actio popularis (рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі «CENTRE FOR LEGAL RESOURCES ON BEHALF OF VALENTIN CAMPEANU ПРОТИ РУМУНІЇ», заява № 47848/08, п. 96-101).

Першими є особи, які безпосередньо уражені оскаржуваним заходом. Другими - спадкоємці безпосередніх потерпілих, а відносно третіх ЄСПЛ вказав так:

«101. Стаття 34 Конвенції не допускає скарги in abstracto із твердженнями про порушення Конвенції. Конвенція не передбачає інституту actio popularis (див. Klass і Інші проти Німеччини, 6 вересня 1978 року, § 33, Series A № 28; The Georgian Labour Party проти Грузії (dec.), № 9103/04, 22 травня 2007 року; і Burden, цитовані вище, § 33), означаючи, що заявники не можуть скаржитись на положення національного законодавства, національної практики або державних актів тільки тому, що вони нібито суперечать Конвенції.

Аби заявники могли стверджувати, що є потерпілими, вони повинні навести розумні і переконливі докази можливості того, що трапиться порушення, яке торкнеться їх особисто; сама підозра або здогад для цього недостатні (див. Tauira і 18 Інших проти Франції, заява №. 28204/95, рішення Комісії від 4 грудня 1995 року, Decisions and Reports (DR) 83-B, стор. 131, і Monnat проти Швейцарії, № 73604/01, §§ 31-32, ECHR 2006-X).»

У справі яка розглядається, спірне кримінальне провадження позивач ініціював після того, як відносно нього було ініційовано два інші кримінальні провадження, по одному з яких він був оголошений в розшук, затриманий правоохоронними органами Республіки Естонія, де утримувався в СІЗО у м. Нарви та в подальшому, екстрадований до України з поміщенням у ЛСІ № 19.

Відповідно, відповідь на питання про те, чи був він безпосередньо ураженим такими заходами має надаватись виключно у кримінальному провадженні, де він тримався під вартою.

Отже, оцінюючи ефективність досудового розслідування № 0000076 позивач не може вважатись безпосереднім потерпілим.

При цьому, таких висновків не спростовує факт визнання позивача потерпілим у цьому кримінальному провадженні, оскільки кримінально-правовий аспект цього поняття знаходиться поза межами даної цивільної справи.

Крім того, не викликає сумнівів той факт, що позивач не є непрямим потерпілим, а відтак, суду залишається вирішити питання про те, чи може позивач вважатись потенційним потерпілим.

Як уже зазначалось вище, кримінальне провадження № 0000076 розслідувалось за статтями 364 ч. 1, 365 ч. 1, 366 ч. 1, 367 ч. 1, 368 ч. 1, 382 ч. 2 КК України.

Всі ці злочини, окрім передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, є службовими. В свою чергу, злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України є злочином проти правосуддя.

Безпосередніми об`єктами цих злочинів є встановлений порядок службової діяльності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях (ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України); встановлений порядок службової діяльності в правоохоронних органах (ч. 1 ст. 365 КК України); встановлений законодавством або уповноваженим органом порядок оплати праці, згідно з яким діяльність по службі стосовно фізичних і юридичних осіб з боку службових осіб повинна здійснюватись непідкупно і фінансуватись за рахунок коштів держави, органів місцевого самоврядування, державних і комунальних підприємств, установ, організацій (ч. 1 ст. 368 КК України); інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення (ч. 2 ст. 382 КК України).

Тобто, жоден із розслідуваних злочинів безпосередньо не стосувався позивача, а натомість, лише опосередковано його стосувався, оскільки, як вбачається, у такий спосіб позивач намагався довести порушення його прав під час розгляду інших кримінальних проваджень, які ініціювались відносно нього.

Однак, якщо навіть припустити, що права позивача були порушені у кримінальних провадженнях, ініційованих відносно нього, вказані обставини мають бути встановлені саме за результатами розгляду таких проваджень і в межах даної справи суд не буде підміняти собою інший суд, який безпосередньо розглядає справу про обвинувачення позивача за ч. 2 ст. 286 КК України.

Більше того, якщо навіть припустити, що кримінальне провадження № 0000076 звершилось б обвинувальним вироком для слідчих, які проводили по відношенню до позивача досудове розслідування, ніщо не вказує на те, що позивач був би виправданий в межах цих кримінальних справ, оскільки виходячи зі місту заяв про вчинення злочинів, такі стосуються окремих слідчих дій, які на думку позивача були незаконними під час досудового розслідування обох справ про ДТП.

Відповідно, у цій справі немає підстав для висновку, що позивач має статут потенційного потерпілого.

Крім того, як уже зазначав суд, зобов`язання розслідувати - «це зобов`язання не результату, а засобів».

У межах кримінального провадження № 0000076 позивач отримав статус потерпілого і тим самим, отримав процесуальні права та обов`язки, визначені КПК України.

В межах цього кримінального провадження слідчий допитав потерпілого. Крім того, було допитано слідчих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які за версією позивача вчинили злочини, а також вчинено ряд інших слідчих дій.

Одночасно з отриманням статуту потерпілого в силу вимог ст. 93 КПК України позивач отримав обмежені можливості в збиранні доказів. Вбачається, що позивач активно користувався таким правом, подавав різного роду клопотання, на які отримував відповіді. Крім того, як вбачається, позивач активно реалізовував свої повноваження щодо оскарження постанов слідчих. Слідчі судді розглядали такі скарги протягом строків, які не можна критикувати. Більшість цих скарг було задоволено, що в сукупності, суд розцінює як забезпечення позивача широкими засобами для реалізації його прав.

Натомість, звертаючись до суду з даним позовом позивач обмежився виключно констатацією факту завершення строків досудового розслідуванні і навіть не вказав, які такі дії могли бути вчинені, що це мало б вирішальне значення для справи № 0000076.

Відповідно, немає підстав для висновку, що розслідування було неефективним. Відтак, дії відповідачів жодним чином не могли спричинити для позивача моральних страждань.

Тому, суд в задоволенні позову відмовляє, а для правильного розуміння сторонами згаданих вище аргументів він їх узагальнить у таких двох правилах:

1) суд не вважає, що позивач зазнав порушень прав, які йому гарантовані Конвенцією. Позивач не подав суду розумних і переконливих доказів можливості того, що внаслідок закриття кримінального провадження трапилось порушення, яке торкнеться його особисто. Відповідно, для цілей цієї справи він не може вважатись потерпілим.

2) суд не вважає, що розслідування було неефективним, оскільки позивач мав широкі повноваження в межах цього кримінального провадження і у нього не було перешкод в реалізації таких його прав.

З огляду на відмову в позові суд не буде вирішувати питання про відшкодування позивачу судових витрат в розмірі 10 000 грн., не говорячи вже про те, що всупереч вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України суду так і не було подано доказів про те, що позивач поніс або має понести ці витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,279 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 11, 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.10.2020.

Суддя: Леньо С. І.