Дата документу 10.04.2020 Справа № 937/7939/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/7939/19
Провадження №22-ц/807/880/20
Головуючий в 1-й інстанції Купавська Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2019 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складений 24 грудня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дії відповідача при проведенні перевірки потужності генеруючої установки протиправними, а саме: ігнорування ст.30 Конституції України щодо недоторканності житла та пред`явлення до нього вимог не передбачених законом. Крім того, позивач просив також зобов`язати відповідача довести, що останній має право без згоди позивача проникати в його житло з метою перевірки потужності генеруючої установки та зобов`язати надати нормативно-правове обґрунтування щодо необхідності надання сертифікатів відповідності обладнання, протоколів випробувань та вимірювань заземлюючого пристрою, автоматики генеруючої установки, завірення копій акту вводу в експлуатацію та ліцензії на проведення випробувальних робіт.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2019 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що вимоги відповідача щодо надання сертифікату відповідності обладнання, протоколу випробування та вимірювання заземлюючого пристрою, автоматики генеруючої установки, а також завірені копії акту вводу в експлуатацію та ліцензії на проведення випробувальних робіт є незаконними та протиправними, оскільки не передбачені законодавством. Незгода особи надавати таємну комерційну інформацію про придбане нею обладнання, не може бути законною підставою для відмови у підписання договору.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем, як власником домоволодіння АДРЕСА_1 , встановлено генеруючи установку приватного домогосподарства, призначену для виробництва електричної енергії, перетвореної з енергії сонячного випромінювання. У зв`язку з цим ним було подано до філії ПАТ «Запоріжжяобленерго» - Мелітопольського РЕМ заявку-повідомлення про встановлення генеруючої установки та пропозицію укласти додаткову угоду на купівлю-продаж електроенергії.

Відповідачем було письмово повідомлено про порядок продажу, обліку та розрахунку за електроенергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання генеруючими установками приватних домогосподарств (а.с.6).

В матеріалах справи наявний лист представника відповідача ОСОБА_2 В., який посилається на вимоги постанови Національної комісії з регулювання електроенергетики №170 від 27.02.2014 в редакції від 25.02.2016 «Про внесення змін до Порядку продажу, обліку та розрахунків за електроенергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств».

Відповідно до цього Порядку однією із умов введення в експлуатацію генеруючої установки є те, що електропостачальник перевіряє відповідність потужності встановленої генеруючої установки потужності, яка дозволена до споживання. Таким чином, відповідач з метою перевірки повинен увійти до житла позивача, а позивач повинен надати можливість відповідачу провести цю перевірку. Тільки після цього можливе вирішення питання використання позивачем генеруючої установки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ЦК України не містить такого способу захисту права, як зобов`язання особу довести своє право та надати нормативно-правове обґрунтування законності своїх вимог. Тим більш, що це буде порушенням ст. 19 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтями 11, 15 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Чинним законодавством у якості способу захисту цивільних прав не передбачено зобов`язання особи довести своє право та надати нормативно-правове обґрунтування законності своїх вимог.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав доказів того, що відповідач діяв поза межами своїх повноважень передбачених законодавством, яке регулює його діяльність та покладає певні обов`язки, в тому числі і на споживача його послуг.

Як вірно вказав суд першої інстанції, відносини між побутовим споживачем електричної енергії та електропостачальником, що здійснює постачання електричної енергії за регульованим тарифом на території провадження ліцензійної діяльності (далі - електропостачальник), які пов`язані з продажем та обліком електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел енергії об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств, та розрахунками за неї, тобто такі які виникли між позивачем і відповідачем, регулюються Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 27.02.2014 № 170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.05.2014 за № 539/25316) «Про затвердження Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватних домогосподарств» з внесеними змінами Постановою від 25.02.2016 № 229 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.03.2016 за № 442/28572).

Відповідно до цього Порядку, встановлення елементів електричного обладнання генеруючої установки (генеруючих установок) приватного домогосподарства здійснюється побутовим споживачем відповідно до рекомендацій заводів-виробників цього обладнання, визначених у технічній документації (паспортах електричного обладнання), та з дотриманням правил улаштування електроустановок (п.1 Розділу ІІ). Однією із умов введення в експлуатацію генеруючої установки є те, що електропостачальник перевіряє відповідність потужності встановленої у приватному домогосподарстві генеруючої установки (генеруючих установок) потужності, яка дозволена до споживання (п.4 розділу ІІ Порядку).

Вказані вимоги законодавства не визнані неконституційними, в частині порушення, на думку позивача, права приватної власності чи гарантованого права на недоторканість житла, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 10 квітня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков