Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 211/3347/18

провадження № 61-11706св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітісервіс-КР» (далі - ТОВ «Сітісервіс-КР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 січня 2015 року ТОВ «Сітісервіс-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкової території у Металургійному районі м. Кривого Рогу. Вказували на те, що з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року позивач надавав житлово-комунальні послуги до будинку АДРЕСА_1 .Зазначали про те, що

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та споживачем послуг, які надаються ними. Також вказували, що за період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року заборгованість відповідача за наданими послугами складає 9 593,07 грн. На їх думку, відповідач крім заборгованості за вказані послуги також відповідно до вимог статті 625 ЦК Українизобов`язаний сплатити інфляційні втрати, станом на 01 липня 2018 року в розмірі 1 874,86 грн та 3 % річних в розмірі 486,13 грн. Вказували на те, що ухвалою Довгинцівського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року було скасовано судовий наказ, виданий за їх заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 9 593,07 грн, інфляційні витрати в розмірі 1 874,86 грн, 3 % річних в розмірі 486,13 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 762,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Сітісервіс-КР» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів належності ОСОБА_1 на праві власності або праві користування квартири

АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою, а саме АДРЕСА_3 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Сітісервіс-КР» задоволено, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня

2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ТОВ «Сітісервіс-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сітісервіс-КР» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року у розмірі 9 593,07 грн, інфляційні виплати на прострочену суму боргу за період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року у розмірі 1 874,86 грн та 3 % річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів за період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року у розмірі 486,13 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Правильність нарахування суми заборгованості підтверджено особовим рахунком на кв. АДРЕСА_2 та правильність нарахування вказаної позивачем суми заборгованості відповідачем не спростована. Тому позовні вимоги ТОВ «Сітісервіс-КР» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року в розмірі 9 593,07 грн підлягають задоволенню. Також судом зазначено, що спірні правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частини перша статті 509 ЦК України), а саме: вимагати сплату грошей за надані послуги, тому на такі правовідносини поширюється дія положень частини другої статті625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня

2019 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом не було належним чином встановлено всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції належним чином з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що він не є власником вказаної позивачем квартири. Наголошує на тому, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що він є власником вказаної у справі квартири ґрунтується на припущеннях, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази на підтвердження того хто саме є власником цієї квартири. Вказує на те, що висновок апеляційного суду про те, що саме відповідач повинен доводити той факт, що він не є власником квартири є незаконним, оскільки саме на позивача покладається обов`язок доводити ті обставини на які той посилається звертаючись до суду з позовними вимогами. Також вказує, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження розмірів заборгованості за надані ним житлово-комунальні послуги, оскільки він зобов`язаний був надати не тільки розрахунок заборгованості, але й мав підтвердити факт надання цих послуг саме відповідачу. Вказує на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від

04 липня 2018 року у справі № 904/7183/17 та Верховний Суд в постанові від

18 березня 2019 року в справі № 210/5796/16-ц вказали, що обов`язковою умовою нарахування відповідних житлово-комунальних платежів є доведеність позивачем перед судом факту надання послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій. Разом з тим, суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги звільнив ТОВ «Сітісервіс-КР» від обов`язку доведення останніми наданих ними житлово-комунальних послуг та їх вартості. Звертає увагу суду також на те, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості містить в собі певні неточності, однак стягуючи вказану в ньому заборгованість суд апеляційної інстанції на це також уваги не звернув.

Доводи інших учасників справи

У відзиві ТОВ «Сітісервіс-КР» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , вказано, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду. Вказують на те, що відповідач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що він не є власником квартири АДРЕСА_2 , заперечуючи розмір заборгованості він також не надав власного контррозрахунку цієї заборгованості. Також звертають увагу, що відповідач заперечуючи факт отримання наданих ними послуг не подав до суду першої інстанції жодних доказів, які б підтвердили його факт звернення до відповідних органів місцевого самоврядування чи до самого позивача з приводу ненадання таких послуг. Вказує на те, що відповідач мав право пред`явити зустрічний позов предметом якого було б ненадання або надання послуг неналежної якості.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її з Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2019 року до завершення розгляду касаційної скарги.

За ціною позову, обчисленою відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, справа є малозначною, проте Верховний Суд виходив із того, що у скарзі порушено питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, на яке посилався ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

У липні 2019 року справу № 211/3347/18 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою та прибудинковою територією у Дзержинському (на теперішній час - Металургійному) районі м. Кривого Рогу від 27 грудня

2013 року, укладеному між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міської ради м. Кривого Рогу та ТОВ «Сітісервіс-КР», останній надає послуги з управління будинком, спорудою та прибудинковою територією у Дзержинському (на теперішній час - Металургійному) районі м. Кривого Рогу, в тому числі й до будинку АДРЕСА_1 (а. с. 9-11).

Згідно пункту 4.1. цього Договору, договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом 1 року. Функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях розпочинають здійснювати з

01 квітня 2014 року. Даний договір може бути пролонговано за згодою сторін на той самий термін. Якщо одна із сторін має намір розірвати договір, вона повинна попередити про свій намір не менш як за місяць до його розірвання.

У пункті 4.4. цього Договору вказано, що він припиняє свою дію у випадку підписання нового договору, який відповідає новим нормативним актам і Законам України.

У разі припинення дії цього Договору об`єкт передається замовникові із складанням акта прийняття-передачі, про що зазначено у пункті 6.6. цього Договору.

Доказів розірвання або зміни строку дії договору відповідачем не було надано, тому суд апеляційної інстанції визнав вказаний договір діючим.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить кв. АДРЕСА_2 , оскількі вказана обставина не заперечувалася відповідачем у суді першої інстанції (письмові заперечення - а. с. 44, описова частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції - а. с. 48).

Судами було встановлено, що в період з 01 вересня 2015 року до 01 липня

2018 року відповідачу за адресою: АДРЕСА_4 , позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, однак оплата за надані послуги не здійснювалася, що й призвело до утворення заборгованості в розмірі 9 593,07 грн (а. с. 6-7).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня

2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У положеннях статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін/тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що у період з 01 вересня 2015 року до 01 липня 2018 року позивач надавав житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунком належних до стягнення платежів, який здійснено відповідно до періоду надання послуг та цей розрахунок було перевірено судом.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач є власником квартири, фактично житлово-комунальні послуги отримував, жодних скарг чи претензій щодо ненадання послуг або надання таких послуг неналежної якості він не подавав, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані послуги є обґрунтованими.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку стосовно стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних з огляду на таке.

Зокрема, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від

18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність у відповідачів заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача виниклої суми заборгованості із урахуванням 3 % річних від простроченої суми та індексу інфляції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що він не є власником квартири не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідач у порушення вказаних норм не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної чи касаційної інстанцій належних доказів того, що він не є власником вказаної у справі квартири, що розташована в будинку, якому надає житлово-комунальні послуги позивач.

Зокрема суд апеляційної інстанції встановлюючи той факт, що відповідач є власником кв. АДРЕСА_2 виходив з того, що останній в суді першої інстанції не заперечував того факту, що він є власником квартири, а лише заперечував розмір заборгованості та сам факт надання цих послуг, що підтверджується запереченням ОСОБА_1 поданим до суду (а. с. 44).

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не було надано контррозрахунку такої заборгованості, або будь-яких інших доказів, які б вказували на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки суд апеляційної інстанції перевірив надані позивачем розрахунки та дійшов висновку, що останні відповідають дійсності.

Інші доводи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення щодо фактичного отримання відповідачем послуг, за які ним не було здійснено оплату, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідностіпереоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик