КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/9569/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/3110/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Білич І.М., Болотова Є.В.

розглянув у в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого 25 жовтня 2019 року в приміщенні суду в складі судді Гаврилової О.В.,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 77565 грн 60 к. та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, 10 травня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладено договір позики в електронній формі № 37588 , на виконання умов якого позивачем на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики у розмірі 1800 грн строком на 30 днів. Проте відповідач умови договору не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 7 червня 2019 року становить 77565 грн 60 к., яка складається із: 1800 грн - основного боргу; 36417 грн 60 к. заборгованості за відсотками; 36417 грн 60 к. заборгованості за простроченими відсотками.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором №37588 від 10 травня 2016 року в сумі 2772 грн, з яких: 1800 грн - сума позики; 972 грн - відсотки та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «ВЕЛЛФІН» подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року по даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

При цьому скаржник посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, що встановлено довідкою про заборгованість від 7 червня 2019 року. Факт перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача не спростовано.

Скаржник наголошує на тому, що підписавши договір позики відповідач повністю погодився з усіма його умовами, зобов`язаний був їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку на умовах, що визначені у розділі 1 договору позики.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний суд ухвалив розглянути дану справу в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН», суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із основного боргу в сумі 1800 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 10 травня 2016 року по 9 червня 2016 року в сумі 972 грн. При цьому, суд врахував, що визначена до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою включає період з 10 червня 2016 року по 7 червня 2019 року виходить за межі строку кредитування, а тому не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10 травня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді договір позики № 37588, на підставі якого на картковий рахунок відповідачки перерахована суму позики в розмірі 1800 грн. на умовах, що позика надається строком на 30 днів та сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1,8% від суми позики за перший день користування (але не менше 20 грн.), 1,8 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики (а.с.34-42).

Договір позики укладено та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики позивач виконав у повному обсязі в свою чергу відповідач умови договору №37588 від 10 травня 2016 року належним чином не виконав.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду, що вимоги про стягнення суми позики 1800 грн та відсотків в межах строку дії договору в розмірі 972 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано застосував правовий висновок і визнав безпідставною вимогу про стягнення процентів за користування позикою за період з 10 червня 2016 року по 7 червня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписавши договір позики відповідач повністю погодився з усіма його умовами, зобов`язаний був їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку на умовах, що визначені у розділі 1 договору позики не приймається до уваги, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що подана ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «ВЕЛЛФІН» апеляційна скарга на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2020 року не підлягає задоволенню.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Також відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя:

Судді: