ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/113/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Даниленко В.В.,

за участю секретаря - Скромна І.О.,

представника боржника - ОСОБА_1 ,

стягувача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Осовської В.В. про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, суд -

ВСТАНОВИВ:

Старший державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Осовська В.В. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Подання обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві знаходиться:

- виконавчий лист № 2-3549/11 від 11.10.2017 виданий Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 2095.00 грн. (виконавче провадження відкрито 19.10.2017 року);

- виконавчий лист № 2-3549/11 від 11.10.2017 виданий Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 100 000,00 грн (виконавче провадження відкрито 19.10.2017 року);

Постановами державного виконавця від 19.10.2017 відкрито відповідні виконавчі провадження №54940656, 54940114, якими боржника, зокрема, зобов`язано виконати рішення суду, подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

До відділу повернувся конверт (постанова про відкриття виконавчого провадження) з відміткою Укрпошти за закінченням встановленого строку зберігання.

З метою встановлення майнового стану боржника направлено запити до реєструючи установ.

Відповідно до наданих відповідей Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України боржник відкритих рахунків немає, пенсію не отримує, інших місць доходів боржника не надано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за боржником на праві власності нерухоме майно не зареєстровано.

04.06.2019 державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , але провести виконавчі дії не виявилося можливим, оскільки двері квартири ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві боржнику на праві власності належать автотранспортні засоби, в зв`язку з чим, керуючись ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та направлено до Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві до виконання та боржнику до відому. Відповідні запити внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно повідомлення з Державної прикордонної служби України, наявна інформація про те, що боржник перетинає кордон України.

Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Посилаючись на те, що боржник ухиляється від їх виконання, заявник просить тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за кордон України на строк до виконання зобов`язань за вказаними виконавчими листами.

Відповідно до ч.4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні стягувач ОСОБА_2 вимоги подання державного виконавця підтримав та просив задовольнити.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 , діючий на підставі договору про надання правової допомоги № 30/05 від 30 травня 2018, вимоги подання не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю.

Враховуючи обставини справи та положення ч.4 ст.441 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність заявника на підставі наявних доказів.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд не вбачає підстав для задоволення подання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадив осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нею відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав уважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі «Гочев проти Болгарії», рішення від 26 листопада 2009(заява № 34383/03), ЄСПЛ підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, у параграфі 49 суд зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див.рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії», (Napijalo v Croatia), скарга № 66485/01,§§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (Див.рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Itali), скарга № 32190/96, §96, ECHR 2003- IX), рішення Європейського Суду за справаою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlsk v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії» § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року а справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70.

Охоплення судової перевірки має дозволи суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідними змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Майере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Beigsum), Series A. N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-які обставин.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно має невиконані грошові зобов`язання, покладені на нього рішеннями судів.

Звертаючись до суду з поданням, старший державний виконавець посилався на те, що ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов`язань полягає у тому, що боржник будучи обізнаним про наявність судових рішень, які набрали законної сили, про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження, не тільки не вживає заходи задля виконання рішень, але й свідомо допускає дії (бездіяльність), спрямовані на самоусунення від виконання рішень, перешкоджання та ускладнення проведення виконавчих дій.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України».

Таким чином, аналіз перелічених норм законів дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Але самі по собі наявність невиконаних грошових зобов`язань та періодичні поїздки боржника за кордон, не можуть бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни. Державним виконавцем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що боржник може або намагається виїхати за межі України, щоб уникнути виконання рішень судів.

Крім того, з матеріалів подання та доданих до нього документів вбачається, що в діях боржника відсутній факт умисного ухилення від виконання зобов`язань за рішеннями суду, оскільки останній не був належним чином повідомлений про існування відкритих виконавчих проваджень відносно нього, а докази, на які посилається державний виконавець не доводять протилежного.

Отже, наведені в поданні державного виконавця мотиви та докази не вказують на умисне ухилення особи від виконання покладених на неї судовим рішенням обов`язків.

Крім того, судом не встановлено, що обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України буде сприяти досягненню переслідуваної мети та гарантувати виконання грошових зобов`язань, покладених на нього рішеннями судів.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 369, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Осовської В.В. про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ: