Справа № 308/3551/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Дергачова Н.В., ознайомившись з заявою Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання у розмірі 11 482,37 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2020 року Комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання у розмірі 11482,37 гривень.

Суддя, проаналізувавши матеріали заяви, вважає за необхідне відмовити у видачі судового наказу виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів заяви про видачу судового наказу, 01.10.2018 року між Комунальним підприємством «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» та ОСОБА_1 було укладено договір на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації.

У зв`язку з невиконанням умов укладеного договору Комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_1 як фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних,земельних,трудових,сімейних,житлових та інших правовідносин, крім справ,розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу(як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України,а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже зазначалось, звертаючись з заявою про видачу судового наказу, заявник просить суд стягнути заборгованість, яка виникла у зв`язку з несплатою за послуги подачі води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації ОСОБА_1 , які вона здійснює за адресою АДРЕСА_1 , де знаходиться як вбачається з договору № 580/08 від 01 жовтня 2008 року буфет, яким ОСОБА_1 володіє на правах суборенди.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Разом з тим, аналіз змісту та підстав поданої заяви про видачу судового наказу свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості за договором, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору з виконання робіт та надання послуг, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, тобто із господарського договору.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, Комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород»» звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу, помилково визначив належність спору до юрисдикції загальних судів, оскільки відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зазначений спір належить до господарської юрисдикції.

Слід також зазначити, що сума боргу у розмірі 11 482,37 грн., яку заявник просить стягнути з боржника у безспірному порядку утворилася лише за три місяці січень березень 2020 року, і нарахована боржнику виходячи з тарифів, визначених як для підприємств, установ та організацій, що також свідчить, що між сторонами склалися саме господарські правовідносини.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду справа № 338/180/17, справа №910/8729/18, справа № 904/1083/18 та ін.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, наявні обставини передбачені частиною 1 стаття 186 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вкладене, суд вважає за необхідне відмовити Комунальному підприємству «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання у розмірі 11482,37 гривень.

Одночасно суд роз`яснює заявнику його право звернутися до господарського суду з заявою в порядку господарського судочинства.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст. 165, п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання у розмірі 11482,37 гривень відмовити.

Роз`яснити Комунальному підприємству «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгород» його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Н.В. Дергачова