Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 1008/6339/12

провадження № 61-671св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи за першим позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

учасники справи за другим позовом:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року у складі судді Корнієнка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2012 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач за першим позовом ОСОБА_7 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за нею та відповідачем ОСОБА_2 право власності на об`єкт незавершеного будівництва по 1/2 його частині за кожним та встановити порядок користування ним, виділивши їй в користування приміщення у складі: І-й поверх, площею 80,8 кв. м, в тому числі: № «1-1», коридор, площею 4,2 кв. м, № «1-2», котельня, площею 7,5 кв. м, № «1-3», санвузол, площею 6,5 кв. м, № «1-4», коридор-сходи, площею 12,4 кв. м, № «1-5», житловою площею 15,3 кв. м, № «1-6», хол, площею 21,7 кв. м, № «1-7», кухня, площею 13,2 кв. м, господарські будівлі та споруди: господарський блок літ. «Б» погріб літ. «В», прибудований до літ. «Б» та 1/2 частину огорожі літ. «О». Відповідачеві ОСОБА_2 виділити в користування приміщення у складі: ІІ-й поверх (мансардний), площею 84,6 кв. м, в тому числі: № «1-8», хол, площею 35,1 кв. м, № «1-9», житловою площею 12,3 кв. м, № «1-10», санвузол, площею 5,5 кв. м, № «1-11», житловою площею 16,3 кв. м, № «1-12», житловою площею 15,4 кв. м, господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Г», прибудований до житлового будинку, та 1/2 частину огорожі літ. «О».

У лютому 2013 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , 2001 року народження звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати спільною сумісною власністю об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за ними право власності по 1/2 частині зазначеної нерухомості та встановити порядок користування будинком, виділивши квартири 1 та 2 згідно варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши в користування приміщення у складі: І-й поверх, площею 80,8 кв. м, в тому числі: № «1-1», коридор, площею 4,2 кв. м, № «1-2», котельня, площею 7,5 кв. м, № «1-3», санвузол, площею 6,5 кв. м, № «1-4», коридор-сходи, площею 12,4 кв. м, № «1-5», житловою площею 15,3 кв. м, № «1-6», хол, площею 21,7 кв. м, № «1-7», кухня, площею 13,2 кв. м, господарські будівлі та споруди: господарський блок літ. «Б» погріб літ. «В», прибудований до літ. «Б» та 1/2 частину огорожі літ. «О», загальною площею 80,8 кв. м (І-й поверх).

Визнано за ОСОБА_2 право власності, в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши в користування приміщення у складі: ІІ-й поверх (мансардний), площею 84,6 кв. м, в тому числі: № «1-8», хол, площею 35,1 кв. м, № «1-9», житловою площею 12,3 кв. м, № «1-10», санвузол, площею 5,5 кв. м, № «1-11», житловою площею 16,3 кв. м, № «1-12», житловою площею 15,4 кв. м, господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Г», прибудований до житлового будинку, та 1/2 частину огорожі літ. «О», загальною площею 84,6 кв. м (ІІ-й поверх, мансардний).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний об`єкт незавершеного будівництва набутий сторонами за першим позовом фактично саме в період їхнього шлюбу, а тому, його необхідно визнати об`єктом їхньої спільної сумісної власності.

При цьому суд першої інстанції враховуючи висновки судової будівельно-технічної експертизи від 16 вересня 2013 року № 38/37-13, яким запропоновані можливі варіанти поділу спірного об`єкту незавершеного будівництва обрав варіант № 2 поділу цього об`єкту, як такий, що буде найбільше відповідати інтересам сторін у цій справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та є обґрунтованими.

При цьому апеляційний суд зауважив, що оскільки будівництво об`єкта незавершеного будівництва розпочато та проводилось за час перебування у шлюбі сторін за першим позовом, будівництво відповідає вимогам законодавства та державним будівельним нормам, стандартам і правилам, тому такий будинок може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.

Водночас, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності вимог другого позову та зазначив, що та обставина, що фундамент спірного об`єкту був закладений під час перебування відповідача за першим позовом у шлюбі з позивачем за другим позовом не свідчить про те, що вказане будівництво є спільною сумісною чи частковою власністю сторін за позовом ОСОБА_3 . Відхилено доводи третьої особи ОСОБА_4 про те, що будівельні матеріали належать саме йому, оскільки відповідач ОСОБА_2 брав кошти у нього в борг, адже в цьому випадку спільними є лише кошти, які витрачались на той час подружжям, які і можуть бути предметом поділу, як спільного майна подружжя. Однак таких позовних вимог ОСОБА_3 не заявляла.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають встановленим обставинам справи та є обґрунтованими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

У липні 2018 року ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та є обґрунтованими, При цьому, апеляційний суд послався на висновки суду касаційної інстанції у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що на момент розгляду справи судом першої інстанції, земельна ділянка, на якій знаходиться спірний об`єкт незавершеного будівництва належала їй на праві приватної власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2012 року, проте до участі у справі вона залучена не була. Рішення, яке ухвалене судом першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_7 стосується її прав та інтересів.

Крім того заявник наголошує на тому, що об`єкт незавершеного будівництва, як об`єкт нерухомого майна, стосовно якого може набуватись право власності, виникає лише з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. У постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 2-4435/2008, від 25 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 19 вересня 2011 року у справі № 3-82гс11, суд касаційної інстанції зазначав, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 .

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_5

19 березня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивач за другим позовом ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі у період з 18 лютого 2006 року до 03 березня 2009 року.

Позивач за першим позовом ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2009 року до 01 вересня 2010 року.

За рішеннями виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 30 жовтня 2006 року № 173 та від 27 жовтня 2010 року № 161, відповідачеві ОСОБА_2 дозволено виготовити проектно-технічну документацію на будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1251 га, розташованої по АДРЕСА_1 .

Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки від 06 грудня 2010 року підтверджує побудову по АДРЕСА_1 , житлового будинку на замовлення відповідача ОСОБА_2 .

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 7 від 12 березня 2007 року, відповідачеві ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1251 га, кадастровий № :01:060:0037, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації № 1563 від 16 грудня 2010 року індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , будівельно-монтажні роботи виконані у період з квітня 2009 року до червня 2010 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Установивши, що об`єкт незавершеного будівництва придбаний подружжям під час перебування в шлюбі за спільні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.

Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права викладена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18).

У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою статті 364 ЦК України.

У частині другій статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 цього Кодексу).

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням уточнених позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення першого позову та відмову у другому позові.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення першого позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будівельно-монтажні роботи виконані у період з квітня по червень 2010 року, тобто після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте під час перебування ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 .

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , апеляційний суд повністю погодився з висновками суду першої інстанції та зауважив, що спірний об`єкт незавершеного будівництва набутий сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично саме в період їхнього шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому обґрунтованими є висновки щодо поділу цього майна у відповідності до висновків експерта судової будівельно-технічної експертизи від 16 вересня 2013 року № 38/37-13.

Апеляційним судом також обґрунтовано враховано, що рішення суду першої інстанції вже було предметом апеляційного та касаційного розгляду, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року залишено без змін. (а.с. 143-144, том 4).

При цьому апеляційним судом були перевірені доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, щодо належності їй земельної ділянки під будинком на праві власності та подальше здійснення оформлення вказаного будинку та цим доводам була надана належна оцінка.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 виходив з того , що з судових рішень Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2012 року, від 24 жовтня 2013 року, Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року, встановлено чисельні намагання сторін у цій справі - відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_4 - чоловіка ОСОБА_5 , спрямовані на позбавлення та усунення позивача за першим позовом ОСОБА_1 прав на частину у спільному майні подружжя у вигляді об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2012 року укладено між сторонами після будівництва спірного будинку під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2009-2010 роках, що встановлено судами. Доводів та доказів побудови будинку у інший період часу ОСОБА_2 не надано, у зв`язку з чим не має правового значення подальше отримання у 2015 році свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_2 , оскільки не спростовує права ОСОБА_1 на належність 1/2 частини у праві спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обставини реєстрації спірного будинку за іншою особою, виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції та на висновок суду впливати не можуть, чому також була надана оцінка касаційною інстанцією.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов