Постанова

Іменем України

08 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 759/19510/17

провадження № 61-17726св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Первомайська міська рада Миколаївської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року у складі судді Закревського В. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Первомайська міська рада Миколаївської області, у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у його спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши наступний спосіб його участі у вихованні дочки: побачення щосуботи та щонеділі з 12 до 18 години за місцем проживання чи перебування дитини, під час побачень дозволити йому гуляти з дитиною на дворі за відсутності матері з 14 до 16 години. Також просив зобов`язати відповідача за два дні до дня його зустрічі з дочкою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомити про зміни його особисто наступного дня після настання таких обставин чи змін.

На обґрунтування позову посилався на те, що він є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту народження дитина проживає з матір`ю, яка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, обмежує право на участь у вихованні дитини, забороняє бачитися з нею. Він бажає спілкуватись з дитиною та приймати участь в її вихованні. У зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом та просить його задовольнити.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, особисте спілкування: побачення першої та третьої суботи та неділі з 12 до 18 години за місцем проживання чи перебування дитини, під час побачень дозволено ОСОБА_1 гуляти з дитиною у присутності матері ОСОБА_2 з 14 до 16 години. Зобов`язано ОСОБА_2 за два дні до дня зустрічі ОСОБА_1 з його дочкою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін, повідомити про зміни його особисто наступного дня після настання таких обставин чи змін. У задоволенні такого способу участі ОСОБА_1 у вихованні його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як гуляти під час побачень з дитиною у період часу з 14 до 16 години. на дворі за відсутності матері відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що батько має право на спілкування з дитиною. Враховуючи вік дитини, висновок органу опіки та піклування, а також встановленні обставини справи у їх сукупності щодо непорозуміння у спілкуванні з дитиною та перешкод у спілкуванні батька з дитиною, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що визначаючи спосіб спілкування батька з дитиною, суд першої інстанції, враховуючи вік дитини та факт постійного проживання дитини з матір`ю, дійшов правильного висновку про необхідність присутності матері при спілкуванні батька з дитиною.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди встановили йому недостатній час для спілкування з дитиною, не врахували навіть рекомендованого органом опіки та піклування тривалості часу та графіку побачення з дитиною. Дозвіл проводити час з дитиною лише у присутності матері, обмежує його право як батька на особисте спілкування з дитиною. Висновок органу опіки та піклування складений повністю зі слів матері, його для проведення співбесіди з метою співставлення показів орган опіки та піклування не викликав, тому суд не повинен був враховувати зазначений висновок, як і психологічний висновок практичного психолога, яка не є експертом у цій галузі та не несе кримінальної відповідальності за надання неправдивого висновку.

У листопаді 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася донька ОСОБА_3

22 січня 2018 року Святошинським районним судом міста Києва у справі № 759/19019/17 видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх його доходів, щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 22 травня 2019 року визнано доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини встановлено такий порядок побачення ОСОБА_1 з його дочкою ОСОБА_3 : кожної суботи та неділі з 12 до 18 години, але за попереднім узгодженням часу зустрічі з матір`ю дитини, по місцю проживання чи перебування дитини, в присутності обох батьків, без сторонніх осіб.

У висновку також зазначено, що відповідач разом з малолітньою дочкою проживає з бабусею та дідусем у приватній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Відповідно до частин другої, третьої статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ)).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 2402-ІІІ кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що батько має право на спілкування з дитиною та дійшов правильного висновку про зобов`язання усунути позивачу перешкоди у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення способу його участі у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вік дитини, якій на час розгляду справи судом першої інстанції виповнилось два з половиною роки, висновок органу опіки та піклування, а також те, що дитина весь час проживає з матір`ю, суди дійшли правильного висновку про те, що визначений спосіб участі позивача у вихованні малолітньої дочки має здійснюватися у присутності матері дитини. Обраний судом спосіб участі батька у вихованні дитини якнайкраще відповідатиме інтересам не тільки батька, а й самої дитини.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо недостатнього часу спілкування батька з дитиною безпідставні, оскільки суд визначив порядок спілкування батька з малолітньою дитиною, виходячи з фактичних обставин справи та інтересів дитини.

З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не повинні були враховувати висновок органу опіки та піклування, а також не взяли до уваги навіть рекомендованого органом опіки та піклування тривалості часу та графіку побачення з дитиною не заслуговують на увагу. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку зазначеному доказу у сукупності з іншими доказами у справі.

Заявник не погоджується із врахуванням судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновку практичного психолога, відповідно до якого дитина зазнає психологічного тиску з боку батька, потребує психологічної допомоги. Проте на спростування зазначеного позивач не посилався на належні та допустимі докази.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Системний аналіз зазначених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суди виходили у першу чергу з необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини, що відповідає як національному законодавству так і практиці Європейського суду з прав людини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний