Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 621/2725/17

провадження № 61-1990св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна на постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 200 000 дол. США, зі строком повернення впродовж чотирьох років рівними частинами, однак не менше 50 000 дол. США на рік.

На підтвердження передачі грошових коштів ОСОБА_2 20 листопада 2014 року склав розписку.

Вказував на те, що ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, станом на 17 листопада 2017 року за офіційним курсом НБУ сума заборгованості в гривневому еквіваленті складає 5 295 280 грн.

Також вказував на те, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити 3 % річних від простроченої суми. Крім того, позикодавець має право на отримання процентів від суми позики відповідно до статті 1048 ЦК України.

Сума процентів за прострочення виконання зобов'язання за період з 21 листопада 2015 року по 17 листопада 2017 року, відповідно до статті 625 ЦК України, складає 79 211,59 грн. Сума процентів за прострочення виконання зобов'язання за період з 21 листопада 2016 року по 17 листопада 2017 року, відповідно до статті 625 ЦК України, складає 39 388,18 грн. Сума процентів від суми позики за обліковою ставкою Національного банку України, відповідно до статті 1048 ЦК України, складає 2 977 978,44 грн. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 8 391 858,21 грн. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів того, що у нього наявний борговий документ, а саме розписка від 20 листопада 2014 року, видана боржником ОСОБА_2 кредитору ОСОБА_1 в оригіналі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року скасовано заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. Суд першої інстанції всупереч положень статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не з`ясував, що з тексту розписки не вбачається, що відповідач отримав у позивача грошові кошти у борг та зобов`язався у зв`язку з цим повернути таку ж суму грошових коштів. При цьому зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 в сумі 200 000 доларів США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Ю. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, не надав належної правової оцінки розписці від 20 листопада 2014 року, яка надана ним на підтвердження укладення між сторонами договору позики. Апеляційний суд не врахував, що вказана розписка має письмову форму договору, в ній визначені сторони договору, сума позики - 200 000 дол. США, зобов`язання повернути кошти, встановлений строк, у якій такі кошти мають бути повернуті - протягом чотирьох років, та порядок їх повернення - рівними частинами не менше 50 000 дол. США в рік. Вказана розписка містить дату її складання та підпис відповідача. Отже, наявні всі складові, які дають підстави вважати, що між сторонами укладений договір позики.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В. від 13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

29 березня 2019 року цивільна справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 червня 2019 року, справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю. Обґрунтування призначення проведення повторного автоматичного визначення судді: у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді ОСОБА_3 ., на підставі повідомлень секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 листопада 2014 року ОСОБА_2 видав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , 1977 р.н., який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , зобов`язуюсь виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 в сумі 200 000 дол. США протягом чотирьох років рівними частинами не менше 50 000 дол. США на рік.»

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Розписка містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання виплатити вкладені гроші ОСОБА_1 у сумі 200 000 дол. США не обумовлене попереднім отриманням позивачем вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того слід зазначити, що позивач не позбавлений права звернутись до суду у відповідності з частиною першою статті 1212 ЦК України, якою визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення та загалом зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик