У Х В А Л А

Іменем України

02 квітня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді Панченко О.М.

за участю:

секретаря судових засідань - Чехун Ю.В.

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, в залі суду в м. Києві клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

03.12.2019 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Київського міського центру зайнятості, подана представником Бурлакою І.В., до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2019 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Панченко О.М. (а.с. 26).

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2019 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін (а.с. 28).

26.02.2020 року відповідачем ОСОБА_1 було подано до канцелярії суду письмове клопотання про залишення даної позовної заяви без розгляду. В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказує, що враховуючи норми прямої дії Конституції України щодо адвокатської монополії, належним представником позивача у справі може бути виключно або керівник позивача або тільки адвокат, з яким укладено договір про правову допомогу. А тому, вважає, що у зв`язку з повторною неявкою представника позивача до суду, з належним чином оформленими повноваженнями, наявні підстави для залишення даного позову без розгляду.

В судове засідання, призначене судом на 02.04.2020 року о 15 год. 30 хв., представник позивача не з`явилася, направивши на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач в судовому засіданні наполягав на продовженні судового розгляду, просив суд про задоволення поданого ним 26.02.2020 року до канцелярії суду клопотання про залишення даної позовної заяви без розгляду, з підстав викладених в ньому.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши клопотання відповідача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою зазначеної статті, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою - третьою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Що стосується представництва, то за визначенням, наведеним у ст. 237 Цивільного кодексу України, ним є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша, третя вказаної статті).

Відповідно до підпункту 18 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.

Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах з 01 січня 2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

Водночас, варто зазначити, що підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.

За загальним правилом, підтримуваним у теорії права, самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення. Принаймні, таке розуміння цих правовідносин закладене у частині 10 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06 лютого 2018 року №2275-VIII. Таке ж визначення означеного поняття було відображено в статті 58 ЦПК України.

Разом з тим, змінами, внесеними до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року №390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені» та визначено вичерпний перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)» (частина третя статті 58 ЦПК України у чинній редакції).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (ч. 4 ст. 58 ЦПК України).

З аналізу змісту вказаної норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених статтею 43, 49 ЦПК України процесуальних прав, можливий за умови сукупної наявності обох цих умов.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Поряд з тим, залишаються чинними і такими, що підлягають обов`язковому виконанню, приписи ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року з наступними змінами та доповненнями.

Так, держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (частина друга статті 167 ЦК України). До юридичних осіб публічного права, що створені державою, слід віднести й органи влади та управління: Верховну Раду України, КМУ, міністерства, відомства, державні комітети, інспекції, і т. і.

Частиною першою статті 82 ЦК України визначено, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 ЦК України).

Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр, Реєстр) (частина перша статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

При цьому, відповідно до пункту другого частини першої статті першої цього закону витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, закріплений статтею 10 Закону Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка, зокрема, визначає, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд.

Також суд звертає увагу, що у сфері державної реєстрації діє принцип мовчазної згоди, згідно з яким державний реєстратор набуває право на проведення державної реєстрації та інших реєстраційних дій навіть без одержання від державних органів у порядку та випадках, визначених цим Законом, відповідних документів (крім судових рішень та виконавчих документів) або відомостей, за умови, що відповідні державні органи у встановлений цим Законом строк не направили до державного реєстратора такі документи або відомості.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 11.02.2020 року (справа № 260/988/19).

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява Київського міського центру зайнятості підписана директором Білич В.О, але подана до суду представником Центру - Бурлакою І.В., на підтвердження повноважень представника позивача до позову додано копію довіреності на представництво інтересів позивача від 01.12.2017 року, видану за підписом директора Київського міського центру зайнятості Білич В.О. (а.с. 24-25).

Згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником Київського міського центру зайнятості є Білич В.О. з 06.09.2017 року. Відомості про особу, якою було подано позовну заяву до суду та яка була присутня в судових засіданнях в якості представника позивача - Бурлаку І.В. в Реєстрі відсутні.

У Єдиному реєстрі адвокатів України також відсутні відомості про те, що Бурлака І.В. має статус адвоката, документа, який би це посвідчував в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази належного уповноваження Бурлаки І.В. на вчинення будь-яких процесуальних дій від імені позивача у розумінні статті 62 ЦПК України.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України встановлено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Письмове клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстав неявки до суду представника позивача, з належним чином оформленими повноваженнями, адвокатської монополії, було подано ним до канцелярії суду - 26.02.2020 року, після призначених та проведених судом судових засідань - 12.02.2020 року та 26.02.2020 року, в яких Буркала І.В. була допущена судом в якості представника позивача, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача щодо залишення даної позовної заяви без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що враховуючи відсутність в матеріалах справи документів, які б засвідчували процесуальне право Бурлаки І.В. на здійснення представництва юридичної особи, як у порядку самопредставництва, так і представництва, то, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 1, 3, 43, 49, 58, 62, 257, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення без розгляду позовної заяви Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Позовну заяву Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів - залишити без розгляду, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 08.04.2020 року.

Суддя: О.М. Панченко