Провадження № 4-с/760/103/20
В справі № 760/2852/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

представника заявника- ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ/ про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернулася до суду зі скаргою і просить:

- визнати бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборського А.В. неправомірною;

- зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборського А.В. скасувати арешт нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження № 51680936, номер запису про обтяження 15494434, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30554434 від 20 липня 2016 року;

- зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Амборського А.В. скасувати арешт рухомого майна № 15905978 від 20 липня 2016 року, накладеного в межах виконавчого провадження № 51680936.

Посилається в скарзі на те, що 6 лютого 2014 року Солом`янський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 760/17194/13-ц (2-1332/14) за позовом АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за її зустрічним позовом про визнання поруки припиненою.

Відповідно до рішення суду стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 557 006, 09 гр. заборгованості за кредитним договором та 3 441, 00 гр. судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

7 грудня 2015 року на підстав рішення суду видано виконавчі листи № 2-1332/14.

14 грудня 2016 року Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року, фактично відмовивши АТ «Дельта Банк» у стягнення заборгованості з відповідачів.

19 липня 2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень на підставі вищевказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 51680936 про стягнення з неї на користь АТ «Дельта Банк» 4 557 006, 09 гр.

Виконавче провадження було відкрито в момент перебування справи на розгляді в Апеляційному суді м. Києва.

19 липня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 51680936 державним виконавцем винесено постанову про арешт її майна та заборону його відчуження.

На підставі зазначеної постанови, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна внесені відповідні записи:

- № 15494434, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30554434 від 20 липня 2016 року;

-№ 15905978 від 20 липня 2016 року.

15 серпня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

29 жовтня 2019 року вона звернулася до Відділу примусового виконання рішень з клопотанням про зняття арешту з її майна в зв`язку зі скасуванням Апеляційним судом м. Києва рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року.

Листом № 51680936/6 від 17 січня 2020 року у скасуванні арешту було відмовлено у зв`язку із відсутністю на те правових підстав.

Враховуючи викладене, просить задовольнити скаргу.

Представник заявника в судовому засіданні скаргу підтримав.

Державний виконавець у судове засідання не з`явився, подав до суду заперечення, у яких просить відмовити у задоволенні скарги.

Зазначає, що повернення виконавчого документа з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту із майна боржника.

У кінці 2019 року до відділу надійшла заява від представника скаржника, у якій повідомлено про рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, яким рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У відповідь на звернення боржнику було роз`яснено, що у Відділу відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника.

Вважає, що скаржником оскаржуються дії державного виконавця, який не вчиняв заходів з примусового виконання виконавчого провадження № 51680936, тобто у скарзі на дії державного виконавця скаржником визначено неналежну особу, дії якої оскаржуються.

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 15 серпня 2017 року винесена державним виконавцем Дяконом Н.М., який звільнений із займаної посади 5 жовтня 2018 року.

Зазначає, що на час винесення державним виконавцем постанови про відкриття провадження у матеріалах виконавчого провадження були відсутні будь-які відомості про те, що рішення на підставі якого було видано виконавчий лист, оскаржувалось.

Ні боржником, ні стягувачем за весь час перебування на примусовому виконанні виконавчого листа не надано підтверджень щодо обставин, які обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

Враховуючи вищезазначене, вважає, що скаржник не обґрунтував, у чому полягає бездіяльність, та які норми законодавства ним порушені, тому вважає, що скарга є безпідставною, не обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року позов АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 557 006, 09 гр. заборгованості за кредитним договором та 3 441, 00 гр. судових витрат.

7 грудня 2015 року на підстав рішення суду видано виконавчі листи.

/ а.с.80 - 81 /

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 19 липня 2016 року на підставі вищевказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 51680936.

19 липня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 51680936 винесено постанову про арешт майна скаржника та заборону його відчуження.

15 серпня 2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

/ а.с. 56 ,58 ,79 /

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В ч. 1 ст. 18 Закону зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що постанову про повернення виконавчого документа стягувану винесено на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом даної норми закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.3 ст.37 Закону / в редакції на момент винесення постанови / у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону / в редакції на момент винесення постанови/у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

З цього випливає, що повернення виконавчого документа з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження», не тягне за собою обов`язку виконавця знімати арешт з майна боржника.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, у тому числі, таких засад, як верховенства права;обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності;гласності та відкритості виконавчого провадження.

В підпункті 3 п.18 вище приведеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» суд не має права зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Виходячи з викладеного вище, суд не знаходить підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. 19, 30,129 Конституції України, ст.ст. 1,2, 10, 18, 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.2,10,12,40, 76-81, 258, 259,260, 261,387,447-453 ЦПК України,суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 08 квітня 2020 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва