Постанова

Іменем України

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа №523/13485/18

провадження №61-23349св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 , з позовом, в якому просила: встановити факт, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Одеси, громадянки України; встановити факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з моменту її народження до моменту смерті ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що батьки позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка з 1985 року. За час проживання у них народилися діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки на момент народження дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі, вони не подавали спільні заяви та ОСОБА_3 особисто з заявою до органів РАГС не звертався щодо визначення походження дітей, то запис про батька ОСОБА_1 відповідно до статті 55 КпШС України був проведений за прізвищем матері, а ім`я та по-батькові записані за її вказівкою.

З дня народження і по даний час позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлення факту батьківства необхідно позивачу для вирішення питання щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року у складі судді Дяченко В. Г. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Одеси, громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлено факт сумісного проживання однією родиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з моменту народження ОСОБА_1 до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704, 80 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено те, що ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя визнавав своє батьківство щодо неї, вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю у будинку АДРЕСА_1 , з дня народження до смерті останнього.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, факт визнання батьківства та проживання однією сім`єю за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи, суд першої інстанції не звернув уваги на наявні у справі докази, відповідно до яких ОСОБА_3 з 30 квітня 1976 року перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 та займав одну кімнату, площею 25,0 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 з 05 серпня 2005 року зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 .

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після його смерті ОСОБА_3 спадкові права не оформлював.

Наведені обставини спростовують підстави позову ОСОБА_1 , а отже позивачем не доведено спільне проживання її матері та ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства, а також не надано доказів, що достовірно підтверджують визнання ОСОБА_3 свого батьківства відносно позивача й спільного проживання однією сім`єю з ним з дня народження й до дня його смерті.

За життя ОСОБА_3 , мати позивача - ОСОБА_5 , ні сама позивач ОСОБА_1 після досягнення повноліття в 2006 році не вирішували питання щодо батьківства.

Крім наведеного, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем ОСОБА_2 , але під час розгляду справи не доведено, що останній порушує права позивача, тому, відповідно до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що факт реєстрації позивача ОСОБА_1 не за місцем проживання не може бути підставою для відмови у позові про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд першої інстанції постановив обґрунтоване рішення та послався на факти встановлені у судовому засіданні, які не спростовані у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 не обмежена у часі звернення до суду з позовом та/або заявою про встановлення юридичних фактів та час звернення не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення.

Апеляційним судом прийнято до уваги докази, які містять інформацію, що не відповідає дійсності, в порушення норм процесуального права залучено до справи недопустимі докази, що потягло прийняття незаконного рішення.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом ЗАГС Приморського РВК м. Одеси, актовий запис №1829 (а. с. 11). Батьками записані: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_3 . Запис про батька вчинено зі слів матері, відповідно до статті 55 КпШС України.

01 квітня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

ОСОБА_3 з 30 квітня 1976 року перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 , у якому займав одну кімнату, площею 25,0 кв.м.

ОСОБА_1 з 05 серпня 2005 року зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за іншою адресою.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 та після його смерті спадкова справа не заводилась.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року у справі №523/4703/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_16 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності у порядку спадкування за законом - позов задоволено. Встановлено факт родинних відносин та визнано, що ОСОБА_9 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідним братом ОСОБА_2 . Встановлено факт їх постійного проживання разом за адресою: АДРЕСА_4 , та за ОСОБА_2 визнано право власності на вказаний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 .

З метою реалізації спадкових прав на спадкове майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким позивач вважає будинок АДРЕСА_1 , виникла необхідність встановлення факту батьківства ОСОБА_3 щодо позивача та встановлення факту їх спільного проживання з моменту народження позивача до дня смерті ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Сімейний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року втратив чинність. Разом з тим застосовується закон, який діяв на час спірних правовідносин, а саме на час народження позивача.

Відповідно до статті 53 КпШС України суд вправі встановлювати факт визнання батьківства за позовом дитини, яка досягла повноліття. Рішення має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують заявлені вимоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, правильно застосував положення статті 53 КпШС України, на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які з достовірністю підтверджували, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за життя визнавав позивача своєю дочкою та спільно проживав з нею однією сім`єю з дня народження позивача до дня смерті.

При цьому, за життя ОСОБА_3 , мати позивача - ОСОБА_5 та особисто позивач ОСОБА_1 після досягнення повноліття у 2006 році не вирішували питання щодо батьківства та про право на прийняття спадщини.

Враховуючи, що до спірних правовідносин підлягає застосування положення статті 53 КпШС України, в якій зазначено умови, що є необхідними для встановлення факту батьківства, а позивач своїх вимог не довела, висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову є правильними.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту батьківства ОСОБА_3 стосовно позивача та їх спільного проживання однією сім`єю, та з цих підстав правильно відмовив у позові.

Доводи касаційної скарги позивача вказаних висновків не спростовують та обмежуються констатацією факту, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 (відомості про батька, якої у свідоцтві про народження записано зі слів матері), без доведення усіх складових, необхідних для встановлення такого факту.

За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а також дослідження нових доказів, зокрема у тому контексті, який, на думку ОСОБА_1 свідчить про доведеність юридичних фактів, про встановлення яких заявлено нею у поданому позові,.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дав оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська