П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/1971/19

Провадження № 22-ц/4815/519/20

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Ралець Р.В.

Рішення суду ухвалено повним текстом 10.02.2020

Фіксування судового процесу за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 12 вересня 2014 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 1 000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що остання порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка складається з: 3 011,16 гривень - прострочене тіло кредиту; 11 562,04 гривень - пеня за прострочене зобов`язання; 2 200 - пеня за несвоєчасність сплату боргу; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 838,66 гривень - процента складова.

З наведених спонукань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 18 111,86 гривень заборгованості за кредитним договором та судовий збір в сумі 1 921 гривень.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 10 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що суд попередньої інстанції фактично звільнив боржника від сплати заборгованості, оскільки останній борг не оспорював, відзиву не подав, а з позовом про визнання кредитного договору недійним або нікчемним не звертався. Покликаючись на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16, вважало за необхідне взяти до уваги при перегляді справи додатково подані докази, які підтверджують відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту та користування кредитними коштами відповідачем. На переконання банку, підписавши анкету-заяву, відповідач погодилась, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком єдиний договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 підтвердила, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг на банківському сайті www.privatbank.ua. Користуючись грошовими коштами, відповідач була обізнана та розуміла умови договору, а заборгованості не заперечувала. Відтак й твердження суду про те, що у зв`язку із відсутністю підпису відповідача на витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витягу з Умов та правил надання банківських послуг останні не можна розцінювати як частину кредитного договору є необґрунтованим. Не можуть бути взяті до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини відрізняються, в т.ч. через те, що в розглянутій касаційним судом справі відповідач заперечував факт ознайомлення з редакцією Витягу, Умов та правил, що були долучені до матеріалів справи. Вважало за необхідне застосувати висновки Верховного Суду від 23 грудня 2019 року в справі № 572/1169/17, де за подібних правовідносин, суд касаційний інстанції скасував рішення попередніх судів та задовольнив вимоги банку, стягнувши заборгованість за кредитом та заборгованість по процентах за користування кредитом.

З викладених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений з банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 12 вересня 2014 року та положень ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 15 серпня 2019 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 18 111,86 гривень, з яких: 3 011,16 гривень - прострочене тіло кредиту; 11 562,04 гривень - пеня за прострочене зобов`язання; 2 200 - пеня за несвоєчасність сплату боргу, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина; 838,66 гривень - процента складова.

На підтвердження погодження умов договору банком додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" і витяг з архіву Умов та правил надання банківських послуг розміщених на сайті http://privatbank.ua/terms.

Окрім цього, АТ КБ "Приватбанк" до апеляційної скарги подано додаткові докази, а саме: виписку по рахунку відповідача; довідку про надану кредитну картку; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти.

Ухвалюючи рішення, суд попередньої інстанції, правильно взявши за основу постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, вказав на безпідставність вимог банку щодо стягнення процентів, неустойки та штрафів, оскільки через відсутність підпису позичальника Умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. При цьому, врахувавши, що заборгованість за тілом відсутня, тобто, як вказано позивачем, становить 0 гривень, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

З таким висновком погоджується й колегія суддів.

Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останнього, не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Тому, повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову.

Вірним є й використання при вирішенні спору правових позицій постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд оцінює як хибні посилання банку на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року в справі № 572/1169/17 як такі, що її висновки доводять необхідність стягнення заборгованості не лише за тілом кредиту.

Так, при вирішенні касаційним судом спору було взято до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, а заборгованість за відсотками стягнуто у зв`язку із тим, що відсоткова ставка зазначалась у підписаній позичальником анкеті-заяві.

Поготів, з системного аналізу положень Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та ч.1 ст. 1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично, зокрема є й завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти.

Безпідставно нараховуючи проценти на заборгованість по тілу кредиту і погашаючи їх за рахунок овердрафту, банк незаконно збільшував суму заборгованості та нараховував проценти на проценти у подвійному розмірі.

Отже, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, зокрема, такі доводи суперечить й установленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Мотивом для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін, відповідно до ст. 375 ЦПК України, є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на її ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 лютого 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було врученоу день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О. Гордійчук