Справа № 536/1893/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Колотієвського О.О.,

при секретарі Коваль В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора про визнання спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кременчуцького районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора про визнання спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину.

В позовній заяві зазначено, що між нею та ОСОБА_5 24 вересня 1999 року укладений шлюб, який 04 лютого 2013 року розірваний за рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області.

Під час шлюбу за спільні кошти ними придбаний автомобіль «Нyundai Ассеnt» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після померлого спадщину прийняли в рівних долях: батько померлого - ОСОБА_2 , мати померлого - ОСОБА_6 та донька померлого - ОСОБА_3 . Мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 - померла, тому після її смерті спадщину прийняла донька - ОСОБА_4 за заповітом.

Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яке, серед іншого, складається з автомобіля «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб зареєстрований на ім`я померлого.

Так як під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними спільно придбаний вказаний вище автомобіль, вважає його спільною сумісною власністю подружжя.

При зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку спільного майна подружжя після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на вказаний автомобіль видані на ім`я померлого та не виділено їй 1/2 частку.

На підставі вищевикладеного, просила суд ухвалити рішення, яким:

- визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на автомобіль марки «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 .

- визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 .

- стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору.

17 грудня 2018 року на адресу суду від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, який обґрунтовували тим, що оскільки шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були фактично припинені з червня 2011 року і вони стали проживати окремо, то на момент прийняття рішення про розірвання шлюбу ( ІНФОРМАЦІЯ_3 року) вони добровільно розподілили майно яке було придбане в період шлюбу. Також автомобіль « Hyundai Accent» 2010 д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний за кошти батька ОСОБА_5 - відповідача ОСОБА_2 і позивачка про це знала, тому не пред`являла претензій на вищезазначений автомобіль.

Згідно нормам чинного законодавства та відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки

Початок перебігу позовної давності співпадає з моменту з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (тобто з моменту розлучення в даному випадку).

Враховуючи те, що шлюб між позивачкою ОСОБА_1 і ОСОБА_5 був розірваний 04.02.2013 року, а звернулась вона із позовною заявою до суду 13.11.2018 року тому сплив строк позовної давності.

З цих підстав просили відмовити в задоволенні позову.

15 січня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказувала, що про порушення свого права позивач ОСОБА_1 дізналася лише 25.10.2018 року, після смерті ОСОБА_5 яке мало місце 20.09.2017 року, у зв`язку з винесенням нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Гуртовою О.С. ростанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Тобто строк позовної давності для подання відповідної позовної заяви починає відраховуватися з 25.10.2018 року - з дня коли позивач ОСОБА_7 дізналася, що її право власності на автомобіль порушено.

Позивач та її представник ОСОБА_8 просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_9 просили відмовити в задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник нотаріальної контори на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку:

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 24 вересня 1999 року укладений шлюб, який 04 лютого 2013 року розірваний за рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області.

Позивач вказувала, що під час шлюбу за спільні кошти ними придбаний автомобіль «Нundai Ассеnt» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 , в той час відповідачі заперечували цю обставину, вказуючи, що автомобіль придбаний за кошти батька ОСОБА_5 ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку цій обставині, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто в даному випадку діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, але тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, кто її спростовує.

В той час, відповідач заперечує щодо цієї обставини, не надає жодного доказу на спростування цього та на підтвердження своєї позиції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після померлого спадщину прийняли в рівних долях: батько померлого - ОСОБА_2 , мати померлого - ОСОБА_6 та донька померлого - ОСОБА_3 . Мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 - померла, тому після її смерті спадщину прийняла донька - ОСОБА_4 за заповітом.

Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яке, серед іншого, складається з автомобіля «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб зареєстрований на ім`я померлого.

Оскільки під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними спільно придбаний вказаний вище автомобіль, тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачу, при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку спільного майна подружжя після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на вказаний автомобіль видані на ім`я померлого та не виділено їй 1/2 частку.

В свою чергу згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Крім цього, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

З наведених положень вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.22, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69, 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя, вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Крім цього, відповідачі просили застосувати строки позовної давності, оскільки згідно ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моменту з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (тобто з моменту розлучення в даному випадку).

Враховуючи те, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_5 був розірваний 04.02.2013 року, а звернулась вона із позовною заявою до суду 13.11.2018 року тому сплив строк позовної давності.

З такими доводами суд погодитись не може з огляду на те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, слід враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Оскільки розірвання шлюбу і вирішення питання про поділ майна не є за своєю суттю однаковими поняттями, тому в даному випадку строк позовної давності слід відраховувати з того часу, коли особа дізналась про порушення свого права власності, в тому числі про відмову у видачі свідоцтва на спадщину третім особам на це майно.

Таким чином, строк позовної давності слід відраховувати з 20.09.2017 року дати, коли ОСОБА_5 помер, а тому позивач мала право звернутися з цим позовом до 21.09.2020 року, тому звернувшись до суду 13.11.2018 року, строк позовної давності не сплинув.

Керуючись ст. 372 ЦК України, ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 287, 352 ЦПК України, ст.ст. 61, 69, 70, 71, 163 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора про визнання спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину задовольнити.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на автомобіль марки «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля «Hyundai Accent» 2010 року д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі по 234 гривні 93 копійки з кожного.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський