Справа № 683/1147/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді Завадської О.П.

при секретарі Васічевій О.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення зобов`язання,

встановив:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 грудня 2009 року сторони уклали між собою договір позики, за яким він, як позикодавець надав відповідачу, як позичальнику грошові кошти в сумі 3750 доларів США на строк до 21 березня 2010 року. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення позики не виконав, тому заборгованість в розмірі 32147 грн. була стягнута в судовому порядку. Лише 04 травня 2020 року відповідач виконав судове рішення. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, просить стягнути з останнього за період з 21 березня 2010 року (дати визначеної сторонами для повернення позики) по 04 травня 2020 року (дата погашення заборгованості за судовим рішення) трьох відсотків річних в розмірі 30732 грн. та 187182 грн. 16 коп. інфляційних втрат.

В судовому засіданні сторона позивача підтримала позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування, ствердила, що предметом позики були кошти в іноземній валюті - 3750 доларів США.

Представник відповідача - адвокат Кравчук В.М. заперечив проти стягнення заявленої суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, посилаючись на недоведеність пред`явленого розміру належними та допустимими доказами його розрахунку. Також підтвердив, що предметом позики були кошти в іноземній валюті - 3750 доларів США. Крім того просив застосувати трьох річний строк позовної давності при визначенні періоду заборгованості.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріал справи, суд прийшов до висновків про наступне.

Судом встановлено, що 21 грудня 2009 року ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець) уклали договір позики, за яким позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 3750 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриману позику до 21 березня 2010 року.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 вересня 2012 року з підстав неповернення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3750 доларів США, що станом на день ухвалення рішення еквівалентно 29973 грн. 75 коп. та три відсотки річних від простроченої суми за період з 2009 року по 03 вересня 2012 року (день ухвалення рішення) в розмірі 2173 грн. 09 коп., а всього 32146 грн. 84 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з врахуванням інфляції відмовлено.

04 травня 2020 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 визначені вищевказаним судовим рішенням кошти в розмірі 32147 грн.

Дані обставини визнаються сторонами та підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

У відповідності до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Така правова позиція закріплена в Постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Отже, 3 % річних від простроченої позики в сумі 3750 доларів США за період прострочення з 18 травня 2017 року (дата подання позову через поштове відділення) по 03 травня 2020 року (1082 днів) становитиме 331,62 долари США.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, тому норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відтак відсутні підстави для нарахування і стягнення інфляційних втрат внаслідок прострочення існуючих грошових зобов`язань у іноземній валюті.

З врахуванням наведеного слід відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 94 грн. 14 коп. понесених судових витрат (2179 грн. 14 коп. х 4,32 % / 100 %).

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 264-265, 346 ЦПК України суд -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 331,62 долари США - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 94 грн 14 коп судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду. У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Суддя