Єдиний унікальний номер 233/6714/19
Номер провадження 22-ц/804/1372/20
Номер провадження 22-ц/804/1372/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2020 року (ухваленого під головуванням судді Бєлостоцької О.В. у м. Костянтинівка Донецької області, повний текст судового рішення складено 06 лютого 2020 року) у цивільній справі №233/6714/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 22 травня 2017 року та була звільнена за п. 1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідач повний розрахунок з нею не провів.

Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з 01 березня 2017 року по 22 травня 2017 року у розмірі 6700,60 грн..

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 06 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 3425,77 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 392,88 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове по суті позовних вимог. В обґрунтування посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції мав виходити з того, що у спорах, що виникають із трудових відносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Зокрема відповідачем не надано доказів на спростування доводів позовної заяви з приводу не виплати позивачу у період з 16 березня 2017 року по 22 травня 2017 року заробітної плати та доказів невиконання нею своїх трудових функцій у цей період. На думку апелянта висновок Торгово-промислової палати не є законодавчо визначеною підставою для звільнення відповідача від обов`язку виплати заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 6700,60 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за квітень-травень 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що надану позивачем довідку про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не можна визнати належним та допустимим доказом заборгованості із оплати праці, оскільки вона оформлена із порушенням вимог чинного законодавства. Інших доказів, які не викликають сумнів у їх достовірності щодо розміру не виплаченої заробітної плати, не надано.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала телеграфістом 1 класу телефонно-телеграфної станції у виробничому підрозділі «Дебальцевська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки.

22 травня 2017 року ОСОБА_1 на підставі наказу від 18.05.2017 року №492/ДН-ОС звільнена із займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України .

На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з березня 2017 року по 22 травня 2017 року позивачем надано довідку, де зазначено, що сума нарахованої заробітної плати з березня по травень 2017 року складає 8426,49 грн., а до виплати 6 700,60 грн. з яких за березень нараховано 3 425,77 грн.; за квітень нараховано 2 458,18 грн., за травень нараховано 2542,54 грн ..

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Таким чином, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК Україниобставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як встановлено судом першої інстанції позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог надано довідку про доходи, яка виконана на аркуші паперу формату А-4, містить підписи начальника ВП «Дебальцевська дистанція сигналізації та зв`язку» ОСОБА_2 та бухгалтера ОСОБА_3 , посадове становище яких матеріалами справи не підтверджено і не можливо ідентифікувати підписи останніх, довідка не містить дати та номеру її видачі, печаток та штампів підприємства, яке видало таку довідку, а логотип підприємства зазначений в довідці містить стару назву відповідача «Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» ,в той час як відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року №938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця».

При цьому, відповідач послався на те, що через відсутність оригіналів первинних документів щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати робочою комісією з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку рішення не приймалося.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед нею у зазначеному розмірі, а надана нею довідка не є належним доказом того, що їй нараховувалася заробітна плата, так як не оформлена належним чином ,не містить необхідних реквізитів, а саме: штампа підприємства, дати, вихідного номеру довідки, неправильно зазначена назва підприємства та не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі.

Інших будь-яких доказів в підтвердження того, що позивач виконувала свої посадові обов`язки та їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату, відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачкою, не надано.

Суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позовних вимог, підстави для скасування рішення суду в цій частині відсутні.

Доводи про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги,що позивач перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах, за що їй мала бути нарахована та виплачена заробітна плата є безпідставними. Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Таких доказів не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 за березень 2017 року значиться нарахована заробітна плата в сумі 3425,77 грн., а докази про її виплату відсутні.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Положення частин другої, восьмої статті 9, частини другої статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначають, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально-обов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпе-чення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

Згідно реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) ОСОБА_1 за березень 2017 року нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3425,77 грн. та враховано 31 день страхового стажу для призначення пенсії.

Таким чином встановлено і підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України, що за березень 2017 року позивачці була нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3425,77 грн. та враховано 31 день страхового стажу, що помилково не було враховано судом першої інстанції.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до п.п. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового

рішення є в тому числі порушення норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 вважала рішення незаконним і просила його скасувати та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено неправильне застосування норм матеріального права, а саме:незастосування закону,який підлягав застосуванню, що є підставою для скасування судового рішення у відповідній частині.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3425,77 грн. та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову у стягненні на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3425,77 грн..

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відсутні підстави для стягнення з відповідача судового збору в сумі 392,88 грн..Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 6700,60 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 06 лютого 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3425,77 грн. та в частині стягнення судового збору в сумі 392,88 грн. скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до з Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3425,77 грн. відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: