У Х В А Л А

31 березня 2020 року

м. Київ

справа № 522/20084/15-ц

провадження № 61-2894 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М.(судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») до ОСОБА_1 про стягнення на спадкове майно шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 270 161, 61 грн. (12046, 32 доларів США) за рахунок спадкового майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 лютого 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 27 197 доларів США на строк до 13 лютого 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 квітня 2010 року, спадкоємець якого є ОСОБА_1

28 березня 2011 року Банк направив на адресу приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу претензію до спадкоємців про погашення заборгованості за кредитним договором №0 і просив нотаріуса довести до відома спадкоємців про наявність такої заборгованості.

Після смерті позичальника кредит погашався частково, однак у повному обсязі не погашений та станом на 09 вересня 2015 року заборгованість по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 січня 2007 року складав 12 046, 32 доларів США еквівалент 270 161,61 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути заборгованість у розмірі 12 046,32 доларів США за кредитним договором за рахунок спадкового майна зі спадкоємця ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 046, 32 доларів США еквівалент 270 161,61 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено факт, що зобов`язання за кредитним договором не виконуються, а тому суд вважав, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

17 листопада 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» (далі - Банк) та ТОВ «Українська факторингова компанія» (далі - Товариство) укладено договір факторингу, відповідно до якого Товариство стало кредитором за кредитним договором № 0 від 13 січня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим листом №522/20084/15-ц з Банка на Товариство.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2017 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2019 року доповнено мотивувальну частину заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року: «Суд вважає, недоведеними вимоги позивача про звернути стягнення на майно, яке передано ОСОБА_1 у спадок, а тому суд дійшов висновку про можливість стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 12 046,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 вересня 2015 року становить 270 161,61 гр.»; доповнено резолютивну частину заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, абзацом: «У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в частині зверненні стягнення на майно та стягнення судового збору - відмовити».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 травня 2019 року позивача ПАТ «УкрСиббанк» замінено новим кредитом - ТОВ «Українська факторингова компанія».

Не погоджуючись із заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2016 року скасовано.

Відмовлено ТОВ «Українська факторингова компанія» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») у позові до ОСОБА_4 про звернення стягнення на спадкове майно шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 046,32 доларів США еквівалент 270 161 гривень.

Апеляційний суд не погодився з висновками районного суду та вважав, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності, а тому слід відмовити у задоволенні такого позову.

Апеляційний суд, зазначив, що станом на 09 вересня 2015 року заборгованість по договору про надання споживчого кредиту та застави майна № 0 від 13 січня 2007 року становила 12 046, 32 доларів США еквівалент 270 161,61 гривень. Банк дізнався про порушення його прав у березні 2011 року, однак у порушення частин 2-4 статті 267 ЦПК України із позовом до спадкоємця ОСОБА_1 звернувся лише у вересні 2015 року після спливу строку позовної заяви, про застосування якого зазначено в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення суду.

Апеляційний суд вважав, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому заочне рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові за спливом строку позовної давності.

11 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Українська факторингова компанія» на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, в якій просив скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року касаційну скаргу ТОВ «Українська факторингова компанія»залишено без руху та надано строк для усунення недоліку, а саме скаржнику необхідно зазначити конкретний підставу із зазначенням конкретного пункту статті 389 ЦПК України.

На виконання вимог ухвали, ТОВ «Українська факторингова компанія» подало уточнену касаційну скаргу в якій скаржник посилався на пункт 3 частини 2 статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження судового рішення, оскільки вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищуєдвісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Таким чином, справа є малозначною в силу змісту правовідносин та їх регулювання не представляє значної складності, ціна позову в якій не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 250 = 525 500, 00 грн) та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Доводи касаційної скарги з посиланнями на пункт 3 частини 2 статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) є безпідставними, оскільки є стала практика Верховного Суду, яка висловлена в правових позиціях в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі №523/3082/14-ц.

Суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У цій справі обставин, передбачених частиною четвертою статті 274 або пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення в малозначних справах підлягають касаційному оскарженню або обставин, за яких судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню не встановлено.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») до ОСОБА_1 про стягнення на спадкове майно шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров