Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , просила суду «визнати за позивачем право користування гаражним боксом НОМЕР_1 , який розташований на території Гаражно - будівельного кооперативу «Дніпро» за адресою: АДРЕСА_1, який придбаний за особисті кошти позивача ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 за Договором купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року та помилково ( в результаті введення колишнім чоловіком позивача в оману) зареєстрований позивачем на ім`я відповідача ОСОБА_2 », що є предметом позову.

09 січня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

28 січня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, просив в позові відмовити, вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, не доведені належними доказами, які мали підтвердити виникнення у позивача права на володіння та користування гаражним боксом НОМЕР_1 , який розташований на території Гаражно -будівельного кооперативу «Дніпро» за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, він є членом гаражного кооперативу, сплачує членські внески та одноосібно володіє цим майном.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 18 квітня 1980 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2013 року. Під час перебування у шлюбі, подружжям придбано об`єкт нерухомого майна - гаражний бокс НОМЕР_1 , який розташований на території Гаражно-будівельного кооперативу «Дніпро» за адресою: АДРЕСА_1, однак договір купівлі-продажу гаражного боксу оформлений на ім`я відповідача. Позивач вважає, що сам факт придбання цього майна під час перебування у шлюбі презюмує його статус як об`єкта спільного сумісного майна подружжя, тому в силу норм сімейного законодавства, позивач має право користуватись цим майном та використовувати для власних потреб. Однак, це право позивача не визнається відповідачем, який чинить перешкоди позивачу у користування спільним майном, не допускає до гаражного боксу, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду для встановлення своїх прав на користування гаражним боксом.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, наголосив, що після припинення шлюбу колишнє подружжя в судовому порядку вирішувало питання про поділ спільного майна подружжя, однак спірний гаражний бокс не входив до загального обсягу майна, що підлягало поділу, тому статус цього майна як об`єкта спільної сумісної власності подружжя не підтверджено наявними на цей об`єкт документами, які оформлено на відповідача, та у будь-який іншій спосіб, відповідач не визнає той факт, що майно придбано за спільні кошти подружжя, на разі лише він є одноосібним власником цього майна та членом гаражного кооперативу, сплачує внески, за наведених обставин поданий до суду позов є надуманим та не доведено належними доказами на підтвердження виникнення у позивача права на користування гаражним боксом, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Таким чином, вислухавши пояснення позивача та відповідача, розглянувши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі, та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що з 18 квітня 1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

05 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 14 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу, за умовами договору ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив гаражний бокс НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному кооперативі «Дніпро» по АДРЕСА_1 .

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Наведена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року (справа №6-1568цс16) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При вирішенні питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК)

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону, стаття 334 ЦК України та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин, стаття 5 ЦК.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обираючи спосіб захисту, позивач пред`явила позов до відповідача, як колишнього подружжя, з вимогою визнати за собою право користування гаражним боксом НОМЕР_1 , який розташований на території Гаражно -будівельного кооперативу «Дніпро» за адресою: АДРЕСА_1, який придбаний за особисті кошти позивача під час перебування у шлюбі з відповідачем за Договором купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року та, на думку позивача, помилково (в результаті введення колишнім чоловіком позивача в оману) зареєстрований позивачем на ім`я відповідача, тобто виходячи з предмету та підстав позову позивач у такий спосіб ставить за мету встановити правовий статус спірного майна як об`єкт спільної сумісної власності подружжя для реалізації в майбутньому своїх прав на користування цим майном на власний розсуд.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу право власності складається з трьох правомочностей: права володіння, права користування і права розпорядження майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні положень наведеної норми право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав.

Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Як убачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

Позиції про можливість захисту права власності способом, передбаченим у статті 391 ЦК України, лише за умови доведеності факту його порушення, дотримується і КЦС ВС. При цьому у постановах КЦС ВС неодноразово зазначалося, що саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови від 15.03.2018 у справі № 300/690/16-ц, від 28.03.2018 у справі № 332/4891/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 589/4556/16, від 28.03.2018 у справі № 372/918/16-ц).

У випадку, коли відповідач не вчиняв дій, які спричиняють позивачеві перешкоди у володінні та користуванні майном, заявлення вимоги про захист права власності шляхом усунення відповідних перешкод свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом, оскільки позивачем не доведено сам факт набуття права власності на гаражний бокс за спільні кошти подружжя, що унеможливлює встановити правовий статус цього майна як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, ці обставини не підтверджено іншими належними та допустимими доказами, в судовому порядку спір між подружжям щодо поділу майна з урахуванням спірного об`єкту нерухомого майна не розглядався.

Крім того, зявляючи вимоги про захист права власності шляхом визнання права користування гаражним боксом, позивачем не визначено, які саме протиправні дії вчиняє відповідач, що спричиняють позивачеві перешкоди у володінні та користуванні майном, до позову не долучено жодних доказів, які б містили інформацію відносно звернень до відповідних органів для відновлення прав позивача в досудовому порядку та застосування до відповідача примусових заходів юридичної відповідальності, разом з тим доведеність обставин, що беззаперечно свідчать про порушення права власності позивача внаслідок протиправних дій відповідачів є предметом доказування в межах даного спору, а доведення цих обставин є обов`язком позивача, як сторони цивільного процесу.

При цьому суд враховує, що сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, статями 15, 16, 317, 328, 355, 368, 391 Цивільного кодексу України, статями 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування гаражним боксом.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я