Номер провадження: 22-ц/813/4299/20
Номер справи місцевого суду: 499/70/19
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому після збільшення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання їхньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4-5, 60-62).

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 30 липня 2019 рокупозовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована - АДРЕСА_1 , паспорт - серії НОМЕР_1 , виданий Іванівським РС ГУДМС України в Одеській області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований - АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області від 04.07.2004 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) про стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 3000,00 (три тисячі) грн., починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 23.05.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допущено негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 704 грн. 80 коп. на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30 липня 2019 року змінити і постановити нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020\

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01.12.2015 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, який на даний час розірвано, що підтверджується рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 30.01.2019 року.

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, та висновком експерта №63, оригінал якого зберігається в матеріалах цивільної справи №499/7/19 в Іванівському районному суді Одеської області.

Відповідно до довідки про склад сім`ї дитина проживає разом з позивачем, що стороною відповідача не оспорювалося.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що відповідач є працездатною людиною, отримує значний дохід від знаходження в закордонних рейсах як моряк приблизно 6-7 місяців на рік, має на утриманні вагітну дружину, та беручи до уваги, що позивачем не обґрунтовано розмір аліментів, який вона просить стягнути з відповідача у розмірі 5000,00 грн., з безумовним урахуванням інтересів дитини, суд вважав за доцільне стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 3000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України».

Батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний , духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст.150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Матеріалами справи встановлено, що звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів, ОСОБА_1 надала до суду копії контрактів, відповідно до яких відповідач ОСОБА_2 у 2014-2018 роках ходив у закордоні рейси терміном на 6 місяців, заробітна плата по контракту у середньому розмірі 1250,00 доларів США.

Також відповідно до витребуваних доказів за ухвалою суду від 11.06.2019 року (а.с. 41-43), а саме відповіді з ТОВ «УНІВІС, ЛТД», останні надавали посередницькі послуги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у працевлаштуванні на суднах на посаді моторист другого класу з 30.03.2018 року по 26.09.2018 року з основним окладом 546 доларів США у місяць, також з 06.05.2019 року він знаходиться в рейсі тривалістю 6 місяців з основним окладом 579 доларів США. Також вказано що ТОВ «УНІВІС, ЛТД» не є стороною трудового договору, у зв`язку з чим не володіє інформацією про фактично нараховану та виплачено йому заробітну плату.

Згідно з інформацією, яка надана Державною прикордонною службою щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_2 у період з 01.01.2018 року по теперішній час, останній 30.03.2018 року виїжджав з України, 12.10.2018 року повернувся, надалі 18.02.2019 року виїхав та одразу повернувся, а також виїхав з України 05.05.2019 року, наразі не повернувся.

Згідно довідки про доходи відповідача з 01.01.2018 року по 31.03.2019 року, він отримував офіційно заробітну плату 03.11.2018 року у розмірі 3723,00 грн. та 4173,00 грн. 31.01.2019 року.

Заперечуючи проти позову про стягнення аліментів у розмірі 5000 грн., відповідач зазначив, що звертався до позивача з пропозицією в добровільному порядку узгодити розмір аліментів, проте позивач відмовилася. При цьому ОСОБА_2 також зазначав, що розуміє свій обов`язок сплачувати аліменти та не має наміру ухилятися, однак при прийняті рішення просив врахувати, що 23.04.2019 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 78) та станом на 17.07.2019 року ОСОБА_4 перебуває на 31 тижні вагітності (а.с. 79). Окрім того, відповідач не заперечував, що він є моряком, однак він працевлаштований не на постійній основі та отримує заробітну плату нерегулярно.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є працездатною людиною, отримує значний дохід від знаходження в закордонних рейсах як моряк приблизно 6-7 місяців на рік, має на утриманні вагітну дружину, та беручи до уваги, що позивачем не обґрунтовано розмір аліментів, який вона просить стягнути з відповідача у розмірі 5000,00 грн., з безумовним урахуванням інтересів дитини, суд обгрунтовано дійшов висновку стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 3000,00 гривень щомісячно.

При цьому суд першої інстанції при визначені розміру аліментів на утримання дитини обґрунтовано визначив, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували необхідність стягування аліментів з відповідача саме у розмірі 5000 грн., не надано відомостей про матеріальне становище позивача, не надано доказів того, що на утримання дитини необхідна саме така сума, не вказано про стан здоров`я дитини та її матеріальне становище (з урахуванням того, що обов`язок утримання дитиною є рівним як для батька, так і для матері).

Не надано таких доказів ОСОБА_1 і при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Так, єдиним доводом апеляційної скарги, ОСОБА_1 є те, що судом першої інстанції не взяті до уваги надані нею до суду першої інстанції докази, які б підтверджували необхідність стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 5000 грн., а саме до матеріалів справи нею були долучені копії контрактів, з яких вбачається, що у 2014-2018 роках ОСОБА_2 ходив у закордоні рейси кожний рік, тривалістю 6 місяців та заробітна плата за контрактом за 2018 рік склала 1281,00 доларів США., а тому враховуючи час її звернення до суду із даним позовом (травень 2018 року), необхідно брати до уваги контракт саме 2018 року, згідно якого основна заробітна плата відповідача з 30.03.2018 року по 26.09.2018 року склала - 7686 доларів США.

Разом з тим, апеляційний суд критично відноситься до вказаних тверджень апелянта, оскільки як було встановлено судовим розглядом справи, а саме з відповіді з ТОВ «УНІВІС, ЛТД», вбачається, що ТОВ «УНІВІС, ЛТД» надавало посередницькі послуги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у працевлаштуванні на суднах на посаді моторист другого класу з 30.03.2018 року по 26.09.2018 року з основним окладом 546 доларів США у місяць, також з 06.05.2019 року він знаходиться в рейсі тривалістю 6 місяців з основним окладом 579 доларів США. При цьому, ТОВ «УНІВІС, ЛТД» не є стороною трудового договору, у зв`язку з чим не володіє інформацією про фактично нараховану та виплачено заробітну плату відповідачу.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач спроможний утримувати дитину на більшу суму, ніж визначено в оскаржуваному рішенні, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтувала необхідність більших витрат на дитину, а ніж 3000 грн., та визначений судом розмір аліментів значно перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину цього віку, а тому право дитини на належне утримання не порушено.

Отже, беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин, на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівність батьків щодо обов`язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.182 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню у розмірі 3000 грн., який на думку суду є достатнім для утримання малолітньої дитини, з урахуванням обов`язку іншого з батьків витрачати кошти на утримання дитини у такому ж розмірі.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 30 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 07.04.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда