Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 127/14758/18

провадження № 61-18050св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Вінницької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М., Якименко М. М.,

від 26 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання недійсними рішення міської ради та державного акту на право власності на землю.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що 22 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу вона набула у власність земельну ділянку площею 0, 0550 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

24 лютого 2011 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідно до рішення від 22 лютого 2011 року № 434 їй було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .

На час придбання земельної ділянки попередні власники їй повідомили, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 липня

1994 року № 690 створено проїзд загального користування площею 154 кв.м по АДРЕСА_1 обслуговування житлових будинків № 22 та № 24 по фактичному використанню за рахунок міськземфонду.

Зазначала, що протягом останніх років ОСОБА_2 почав самостійно обмежувати її в користуванні спільним проїздом (встановив металеві стовпчики, бордюри, розмістив частини автомобілів та гумові покришки, вкопав лавку та прив`язав на ланцюг собаку). Також, відповідач займається ремонтом автомобілів та їх миттям, внаслідок чого вода стікає під її будинок, створюючи загрозу його руйнування.

Вказувала, що практично позбавлена можливості повноцінно користуватись спільним проїздом, у зв`язку з чим звернулася в червні 2018 року до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні проїздом, в ході розгляду якого довідалась про наявність державного акту на право приватної власності, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1394, за яким ОСОБА_2 отримав у власність чотири земельні ділянки.

З урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, вважала, що під час приватизації відповідачем земельної ділянки площею 0, 0163 га відбулось зміщення меж між ділянкою загального користування та ділянкою, яка перейшла у власність ОСОБА_2 . Зазначена частина ділянки прилягає до її ділянки, а також межує із проїздом загального користування. При надані дозволу на приватизацію цієї ділянки Вінницькою міською радою не було припинено дію рішення виконкому № 690, в результаті чого відбулося зменшення розміру загального проїзду та змінено його конфігурацію. Також під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 не складено проект її відведення, не визначено на місцевості поворотні точки та межі ділянки в натурі, не встановлено межових знаків, межі не погоджені із суміжними землекористувачами.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням поданих заяви про зміну предмету позову та про залишення частини позовних вимог без розгляду, просила суд:

- поновити їй строк звернення до суду з цим позовом;

- визнати недійсним та скасувати пункт 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1394 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею

28 кв.м та 10 кв.м, відображених у додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи, складеного товариством з обмеженою відповідальність «Подільський центр судових експертиз» 28 листопада 2017 року № 382, що належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 липня 1994 року № 690);

- визнати недійсним та скасувати державний акт, виданий 13 грудня

2000 року ОСОБА_2 на підставі рішення Вінницької міської ради

від 25 грудня 1997 року № 1394.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Воробйова В. В., від 30 травня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано пункт 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1394 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 28 кв.м та

10 кв.м, відображених у додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи, складеного ТОВ «Подільський центр судових експертиз»

28 листопада 2017 року № 382, що належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28 липня 1994 року № 690).

Визнано недійсним та скасовано, як незаконний, державний акт

серії ВН від 13 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1394, в частині площі земельної ділянки, що суміщається із земельною ділянкою проїзду загального користування, утвореного відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28 липня 1994 року № 690 та становить: із земельною ділянкою кадастровий номер :02:017:0117 - 10 кв.м; із земельною ділянкою кадастровий номер :02:017:0116 - 28 кв.м.

В іншій частині у задоволені позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради у власність ОСОБА_2 передано в тому числі земельні ділянки площею 28 кв.м та 10 кв.м, які відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28 липня 1994 року № 690 належать до земель загального проїзду, чим неправомірно частково припинено право позивача на користування земельною ділянкою загального користування.

Судом також враховано, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів про надання відповідачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки датоване 25 грудня 1997 року, державний акт видано 13 грудня 2000 року, а технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі виготовлено лише у 2016 році, тобто по фактичних межах та коли вже існував спір між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд виходив з того, що ОСОБА_1 достеменно стало відомо про порушення її прав відповідачем з висновку експерта № 382, складеного 28 листопада 2017 року ТОВ «Подільський центр судових експертиз», в якому було вказано про суміщення земельних ділянок, а тому, звернувшись до суду із цим позовом 14 червня 2018 року позивачем строк позовної давності пропущений не був.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Приймаючи постанову від 26 вересня 2019 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний проїзд належить до земель комунальної власності Вінницької міської ради, а отже вимагати усунення перешкод у користуванні проїздом, зокрема шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування і виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач може у тому випадку, якщо внаслідок цього порушується її право.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами зміну розміру та конфігурації проїзду, утвореного рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року саме внаслідок приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 та порушення оскарженим рішенням та державним актом її прав та інтересів.

Апеляційний суд також зазначив, що станом на час подачі заяви про передачу у власність земельної ділянки, ОСОБА_2 не був зобов`язаний, а виконавчий комітет Вінницької міської ради, відповідно не мав права, вимагати від нього виготовлення технічної документації із землеустрою і повинен був видати державний акт на підставі будь-яких офіційних матеріалів, що підтверджують розмір земельної ділянки, зокрема даних бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, залишивши в силі рішення місцевого суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/14758/18 та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У листопаді 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції.

Позивач вважала, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення апеляційним судом помилково не враховано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 29 липня 1994 року, яке є чинним, а отже обов`язковим для врахування як органом місцевого самоврядування так і судами.

Висновок судової земельно-технічної експертизи № 382, складений

28 листопада 2017 року ТОВ «Подільський центр судових експертиз», яким встановлено, що частина земельної ділянки площею 28 кв.м та 10 кв.м, яка була передана у власність відповідачу належить до земель загального користування, а саме відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 29 липня 1994 року є частиною проїзду для обслуговування житлових будинків № 22 та АДРЕСА_1 , належними та допустимими доказами не спростований.

Невірним є посилання апеляційного суду на положення Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), закріплення їх межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, після віднесення спірних земельних ділянок в 1994 році до земель загального користування (проїзду).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року представником ОСОБА_2 - адвокатом

Чернілевською Р. В. подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні касаційної скарги, залишивши в силі оскаржувану постанову апеляційного суду.

У встановлений касаційним судом строк іншими учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 690 від 28 липня 1994 року «Про впорядкування і надання земельних ділянок в індивідуальній забудові, та внесення змін в рішення виконкому від 01 листопада1979 року № 661» (пункт 6) створено проїзд загального користування площею 154 кв.м по АДРЕСА_1 обслуговування житлових будинків № 22 та № 24 по фактичному використанню за рахунок міськземфонду. Рішенням зобов`язано Управління архітектури і містобудування видати державні акти на право користування землею.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 818 від 29 вересня 1994 року, будинок АДРЕСА_2 був визнаний таким, що знаходиться у віданні шляхово-експлуатаційної дільниці № 646.

01 грудня 1997 року ОСОБА_2 звернувся до ШЕД № 646 із заявою про передачу йому безоплатно в приватну власність земельної ділянки. Аналогічна заява також була адресована і голові виконавчого комітету Вінницької міської ради.

Згідно розпорядження начальника ШЕД № 646 від 01 грудня 1997 року, шляхово-експлуатаційна дільниця не заперечує щодо вилучення та виділу земельної ділянки площею 1 200 кв.м ОСОБА_2 , проживаючому по

АДРЕСА_3 , для обслуговування приватизованої ним частини житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 1394 від 25 грудня 1997 «Про вилучення і надання земельних ділянок у приватну власність» (пункт 6) надано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_1 безоплатно у приватну власність, і земельну ділянку площею 200 кв. м -в тимчасове довгострокове користування строком на 10 років.

На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1394, ОСОБА_2 13 грудня 2000 року було виданого державний акт на право приватної власності на чотири земельні ділянки загальною площею 0, 0630 га (площами 0,0146 га, 0,0094 га, 0,0163 га та 0,0227 га відповідно) для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані в АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0, 0550 га, в межах згідно з планом, розташовану в АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 24 лютого 2011 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать 27/50 часток домоволодіння

АДРЕСА_1 .

Згідно витягу із Державного земельного кадастру судами встановлено, що оспорювана земельна ділянка площею 0, 0163 га з кадастровим номером :02:017:0116, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_2 29 серпня 2016 року, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, виготовленої МКП «ВМЦМіА» 01 серпня 2016 року.

На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області

від 30 листопада 2016 року по цивільній справі № 127/12274/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування, ТОВ «Подільський центр судових експертиз» було складено висновок експерта № 382 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи.

Експертом встановлено, що площа земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , яка суміщається із земельною ділянкою проїзду загального користування утвореного відповідно до рішення Вінницького міськвиконкому від 28 липня 1994 року № 690 становить, із земельною ділянкою кадастровий номер :02:017:0117, яка перебуває у власності ОСОБА_2 - 10 кв. м, із земельною ділянкою кадастровий номер :02:017:0116, яка перебуває у власності ОСОБА_2 - 28 кв.м.

В матеріалах, що надійшли для проведення експертизи відсутні прив`язки проїзду загального користування, до будівель та меж земельної ділянки, а також плани земельних ділянок, які містяться у інвентаризаційних справах не містять даних просторового розташування об`єктів, а тому можливо визначити лише можливе місце розташування проїзду загального користування площею 154 кв.м. Порівнюючи схеми проїзду загального користування станом на 28 липня 1994 року та на 25 грудня 1997 року, експерт вважав, що лінійні розміри проїзду змінились, а саме з АДРЕСА_1 ширина проїзду зменшилась із 7 м до 4 м, довжина проїзду з боку будинку № 22 зменшилась з 11, 3 м до 9, 6 м, візуально спостерігається зміна конфігурації проїзду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі за текстом, в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі

№ 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Однією з умовою розгляду спору, що виник на підставі звернення до суду особи, яка вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої права, є доведеність порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

За змістом статті 4 Земельного кодексу України 1990 року тут і надалі по тексу в редакції Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення міської ради (далі - ЗК України) не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади.

Відповідно до статті 17 ЗК України передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Звертаючись із позовом, позивач просила визнати недійсним та скасувати пункт 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року № 1394 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 28 кв.м та 10 кв.м, та державний акт на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , виданий на підставі цього рішення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваним рішенням було передано у власність відповідачу земельну ділянку, яка належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконкому Вінницької міської ради від 28 липня 1994 року № 690)

Натомість скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд з урахуванням підстав та змісту позовних вимог, обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем порушення її прав спірним рішенням та державним актом.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спірний проїзд належить до земель комунальної власності Вінницької міської ради, а отже вимагати усунення перешкод у користуванні проїздом, зокрема, шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач може у тому випадку, якщо внаслідок цього порушується її право на користування таким проїздом.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування (справа № 127/12274/16-ц) ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада

2018 року за ініціативою позивача залишено без розгляду.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку судової земельно-технічної експертизи № 382 від 28 листопада

2017 року є безпідставними, оскільки апеляційний суд дослідив вказаний доказ та надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами, поданими учасниками справи.

Верховний Суд також враховує, що на час придбання позивачем права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1

площею 0, 0550 гау квітні 2005 року, спірні земельні ділянки вже були передані у власність ОСОБА_2 і спір з цього приводу між ним та попередніми власниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 був відсутній.

Наведені у касаційній скарзі доводи загалом зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані переоцінку доказів і встановлення нових обставин, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що цим судом неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції залишенню без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України,

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович