Дата документу 10.04.2020 Справа № 324/1871/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 324/1871/18
Провадження №22-ц/807/1111/20
Головуючий в 1-й інстанції Іванченко М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року, ухвалене у м. Пологи у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення половини вартості майна, яке перебувало у спільній власності подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 пред`явила до суду позов до відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначила, що 26.10.2002 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачем. За час перебування у шлюбі сторони придбали за спільні кошти певне майно, а саме: збудували новий житловий будинок, придбали автомобіль БМВ 520І, 1998 року випуску. Позивач зверталася до відповідача з пропозицією поділити нажите за роки спільного проживання майно, але він нічого конкретного не запропонував. Натомість, 07.07.2018 в Пологівському територіальному сервісному центрі МВС відповідач уклав договір купівлі-продажу автомобіля, згідно з яким продав його третій особі ОСОБА_3 за 112952,58грн., вчинивши цей продаж без згоди позивача, а на її вимогу повернути половину грошей, виручених від продажу автомобіля, відповів відмовою. За час перебування у шлюбі позивач працювала у власному бізнесі, надавала перукарські послуги, мала певний прибуток, який витрачався в тому числі і для придбання спільного майна. Таким чином, щоб захистити свої майнові права позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача 1/2 частини від продажу належного їм на праві спільної власності автомобіля БМВ 520І, випуску 1998 року, визнавши право власності на іншу половину суми від продажу, тобто 56476,00 грн. за відповідачем.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , в рахунок компенсації 1/2 частки автомобіля марки БМW 520І, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 1998, грошові кошти в розмірі 54544 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот сорок чотири) грн. 58коп., а також судові витрати по оплаті судового збору в сумі 680 (шістсот вісімдесят)грн. 70коп., в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гришка Романа Володимировича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що спірне майно було продано у період шлюбу, а тому воно не підлягає поділу, оскільки на момент подачі позову вибуло зі спільної сумісної власності подружжя. Продаж автомобіля був здійснений у відповідності до ч. 2 ст. 65 СК України, за згодою другого з подружжя, при цьому вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу з підстав відсутності згоди одного з подружжя позивачем не заявлялось. Частина вартості автомобіля була витрачена на сплату боргів позивачки, а інша частина на сплату заборгованості відповідача зі сплати аліментів.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 26.10.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області у справі №324/2228/18 від 31.01.2019, яке набрало законної сили 05.03.2019, шлюб між ними розірвано.

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №1445/2017/485826, укладеному 03.06.2017 в ТСЦ №1445, відповідач ОСОБА_1 придбав автомобіль БМW 520І, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_5 .

Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2018/1015088, укладеному 07.07.2018 в ТСЦ №2345, відповідач ОСОБА_1 продав автомобіль БМW 520І, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_5 , покупець ОСОБА_3 , ціна продажу транспортного засобу склала 112952,58грн.

Враховуючи, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та підлягає поділу, однак відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається не з суми, за яку це майно було продано, а виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно зі звітом №339 05.09.2018 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості автомобіля БМW 520І, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_6 , свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №1169 від 10.03.2004, ринкова вартість автомобіля БМW 520І, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на 05.09.2018 складає 109089,17грн. Таким чином, розмір компенсації від 1/2 частки у праві власності на вказаний автомобіль складає 54544,58грн. (109089грн. / 2 ), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Автомобіль БМW 520І, реєстраційний номер НОМЕР_3 був набутий позивачем та відповідачем під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є їхньою спільною сумісною власності, і з огляду на це підлягає поділу між ними у рівних частках.

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2018/1015088, укладеному 07.07.2018 в ТСЦ №2345, відповідач ОСОБА_1 продав автомобіль БМW 520І, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_5 , покупець ОСОБА_3 , ціна продажу транспортного засобу склала 112952,58грн.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що спірний автомобіль проданий за згодою позивача, а кошти від його продажу використані на потреби родини чи в інтересах позивачки, відповідачем суду не надано.

Враховуючи, викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу, виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гришка Романа Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 10 квітня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков