Ухвала

Іменем України

03 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 419/933/19

провадження № 61-4720ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та пені,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та пені

В обґрунтування позову та з урахуванням збільшених позовних вимог, посилалася на те, що постановою Луганського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 20 грудня 2018 року у справі № 419/3231/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 аліментів, починаючи з 19 листопада 2018 року, змінено, скасувавши його у частині визначення розміру стягуваних аліментів та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане рішення суду набуло законної сили

27 лютого 2019 року.

Позивачка вказувала, що рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області у справі № 419/3231/18 про стягнення аліментів встановлений факт, що витрати на відвідування дитиною додаткових занять, лікування, відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, пов`язані з розвитком здібностей дитини та хворобою, і у наведеній частині рішення не скасоване, що позивач вважає встановленою судовим рішенням обставиною. Додаткові витрати на дитину складаються як з витрат на профілактичні медичні заходи та на лікування дитини. Оскільки вона понесла витрати на лікування та профілактичні медичні заходи та дослідження у розмірі 13 249,00 грн та на розвиток здібностей дитини - 4 269,10 грн, відповідач має відшкодувати їй 65 % від вказаної суми, що становить 11 386,80 грн, з урахуванням опікування дитиною виключно нею.

Крім того, згідно з постановою апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у справі 419/3231/18 відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на дитину з 19 листопада 2018 року у розмірі прожиткового мінімуму. Прожитковий мінімуму на дитину віком до 6 років з 01 січня 2019 року становить 1 626 грн. В листопаді 2018 року боржник сплатив аліменти відповідно до рішення суду; у грудні 2018 року сплачено

1 000,00 грн (борг 626,00 грн), у січні та лютому 2019 року сплачено аліментів по

1 200 грн (борг 426,00 грн х 2 = 852 грн), у березні 2019 року сплачено аліменти

1 000,00 грн (борг 626,00 грн). Борг по аліментам за рішенням суду станом на

01 березня 2019 року становить 1 478,00 грн та поточний борг за березень 2019 року. В березні строк прострочення сплати аліментів становить 28 днів, пеня за цей час складає 15 грн (1 % від 1 478,00 грн) х 28 днів = 420,00 грн. На підставі вищевказаного позивач просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину за період з травня 2018 року по 08 серпня 2019 року у розмірі 11 386,80 грн, додаткові витрати на дитину у розмірі 1 000,00 грн що місячно з 01 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь пеню, яка утворилась за період часу з 01 березня 2019 по 28 березня 2019 року в розмірі

420,00 грн.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 22 листопада

2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину за період з травня 2018 року по 08 серпня 2019 року в розмірі 4 965,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Луганського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення

Новоайдарського районного суду Луганської області від 22 листопада

2019 року в частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 11 386,80 грн, пені за прострочення сплати аліментів скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 420,00 грн. У задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 11 386,80 грн - відмовлено. В іншій оскаржуваній частині про стягнення додаткових витрат щомісячно 1 000,00 грн рішення суду залишено без змін.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

10 березня 2020 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, направила на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Луганського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в скасованій частині і в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину за період з травня 2018 року по 08 серпня

2019 року в розмірі 11 386,80 грн, стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати в розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з 01 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є додаткових витрат на утримання дитини та пені, тобто ціна позову становить 12 806,80 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», від 05 квітня 2018 року).

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги ціну та предмет позову у справі, складність справи, а також її значення для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії, та дійшов висновку, що винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від

07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Разом з цим, у поданій касаційній скарзі, усупереч положенням частини другої статті 389 ЦПК України, чітко не зазначено у чому полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, не наведено (достатньо не мотивовано) аргументи, доводи та міркування щодо незаконності оскарженого судового рішення, не обґрунтовано в чому саме полягає його незаконність, чітко не зазначено яку саме норму (закон) суд застосував неправильно або застосував без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, як її слід було б застосувати до спірних правовідносин і як це вплинуло на вирішення спору. Касаційна скарга не містить доводів щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, чи про те, що такий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та пені, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська