Номер провадження: 22-ц/813/715/20
Номер справи місцевого суду: 517/506/19
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року (одноособово суддя Гончар І.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

26.09.2019 року акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі -Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60 436,16 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

18.11.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач 18.11.2013 року підписав заяву та отримав кредит в розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифам банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином свої зобов`язання не виконує, станом на 19.09.2019 року виникла заборгованість, яка становить 60 436,16 гривень, з яких: 1 647,52 гривень заборгованість за тілом кредиту; 54 934,54 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 гривень пеня і комісія; 500 гривень штраф (фіксована частина); 2 854,10 гривень штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 30.10.2019 року позов Банка задоволено частково, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 647,52 гривень, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 52,37 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Банк в особі представника не погодився із заочним рішенням суду від 30.10.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в іншій частині залишити рішення без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

Відхиляючи Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як частину договору, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним доказом того, що відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та Правилами, які діяли під час підписання Анкети-заяви, є засвідчення таких умов та правил особистим підписом позичальника. Такий висновок не узгоджується із вимогам ст. ст. 627, 634 ЦК України.

18.11.2013 р. відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка додана до матеріалів справи разом із розрахунком заборгованості.

Відповідно до ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України, правочин вважається таким, який вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, по вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 18.11.2013 р. відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення до підписання договору, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.

До уваги не може бути взята позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 стосовно необхідності надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли доповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Відповідач, у встановленому законом порядку, не оспорював умови договору, договір не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Відповідач не надавав заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, матеріали справи інших Умов та правил не містять, у зв`язку із чим висновок суду про те, шо долучені до позову Умови та правила можливо не є тими, з якими позичальник був ознайомлений, не може бути покладеним в основу рішення, оскільки, є припущенням суду і нічим не підтверджується.

Під час підписання анкети-заяви Відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Таким чином, Відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 28.03.2019 року по справі 428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, а відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами, закон не вимагає.

Якщо були сумніви щодо наданих позивачем копій Умов та Правил, суд, у відповідності до ст. 237 ЦПК України, мав можливість оглянути та дослідити оригінал електронного доказу, розміщеного в мережі Інтернет на вебсайті Банка або витребувати оригінал у порядку ст. 100 ЦПК України. Суд першої інстанції не виконав зазначені вимоги щодо огляду та дослідженні електронних доказів, а тому не може ставити під сумнів відповідність наданої позивачем копії Умов та Правил оригіналу, й відповідно не брати її до уваги, оскільки це є порушенням ч. 5 ст. 100 ЦПК України.

Стаття 1054 ЦК України визначає поняття кредитного договору: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 49 Закону "Про банки і банківську діяльність" надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, і, у разі відсутності погодження сторонами кредитного договору у письмовій формі умов договору щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом у розмірі на рівні облікової ставки НБУ.

Із розрахунку заборгованості за весь період користування кредитною картою, відповідачем сплачувалися кошти за користування кредитом, тому Банк вважає, що процентна ставка була узгоджена сторонами. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Оскаржуване рішення суду призводить не тільки до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Одночасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами-членами Європейського Союзу. Сама необхідність плати за користування чужими грошовими коштами в європейських країнах ні в якому разі не заперечується. Наприклад, необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акту міжнародної приватно-правової уніфікації. одного з основних європейських кодексів цивільного права.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

18.11.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого 18.11.2013 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднаня до Умов та Правил надання банківських послуг у Привабанку та отримав кредит в розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.9).

За розрахунками Банка у відповідача станом на 19.09.2019 року виникла заборгованість, яка становить 60 436,16 гривень, з яких: 1 647,52 гривень заборгованість за тілом кредиту; 54 934,54 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 гривень за пеня та комісія; 500 гривень штраф (фіксована частина) і 2 854,10 гривень штраф (процентна складова) (а.с. 2-6).

До позовної заяви доданий Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», який не містить доказів про ознайомлення з ним відповідача ОСОБА_1 (а.с.10,10,зворот), а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 09.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.11-35).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанціїу зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості: 54 934,54 гривень по процентам за користування кредитом; 500,00 гривень пені та комісії; 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 2 854,10 гривень штрафу (процентна складова), виходив з недоведеності позовних вимог Банка у цій частині (а.с. 56-59).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Банк просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник

фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості (заборгованість по відсоткам, комісію, неустойку у вигляді пені та штрафів).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 18.11.2013 року відповідач підписав Анкету-заяву, яка не зазначає процентну ставку по кредиту, сплату комісії й не містить умов про встановлення відповідальності позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання (грошової суми та її визначеного розміру) - а.с.9,9 зворот.

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії та неустойки, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.10,10 зворот, а.с.11-35).

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачкою кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів, комісії та неустойки.

Анкета-заява позичальника від 18.11.2013 року не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, а саме, грошової суми та її визначеного розміру.

До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України, яка визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період листопада 2013 року по вересень 2019 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.11-35 ).

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Зважаючи на те, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови, Анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків, комісії за користування кредитними коштами, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання (грошової суми та її визначеного розміру), надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, колегія суддів в частині відмови у позові про стягнення відсотків, комісії та неустойки залишає рішення суду першої інстанції без змін.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника Банка у скарзі, що: відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах та Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості, підпис відповідач поставила саме в заяві позичальника, яким засвідчила, шо ознайомлена з відповідними документами, а отже повністю згодна з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах; кредитний договір не оспорений і не визнаний недійсним чи неукладеним; Банком надано до суду саме ті витяги з Умов та Правил та Тарифів, що діяли на момент укладення кредитного договору; відповідачка не довела, шо її ознайомлено з іншими Умовами та Правилами, ніж ті, що додані до позову, не спростовувала будь-яким чином зміст таких Умов та Тарифів і не спростувала факт наявності заборгованості та її розмір; суд знехтував принципами платності кредитного договору, допустив порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність Банку й залишив поза увагою положення ст. 169 Кодексу європейського договірного права, акту міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного прав, - не заслуговують на увагу.

Анкета-заява, а також інші матеріали справи не містить належних доказів того, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений із Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, що діяли на момент підписання анкети-заяви від 18.11.2013 року і погодився з ними.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме Банк, як кредитор і позивач, а не відповідач, повинен довести факт того, що позичальник був ознайомлений і прийняв Умови та Правила, а також Тарифи, що діяли 18.11.2013 року, тобто на момент укладення кредитного договору.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Ствердження представника Банка у скарзі, що суд начеб то знехтував принципами кредитування і поставив під загрозу фінансову стабільність Банка й не врахував ст. 169 Кодексу європейського договірного права, є безпідставними, оскільки Банк, належними доказами не довів того, що позичальник ОСОБА_1 погодився з Умовами та Правилами, а також Тарифами Банка щодо сплати процентів і неустойки.

Посилання Банка на висновки Верховного Суду у постанові від 28.03.2019 р. по справі 428/2873/17 та у постанові від 08.07.2019 року по справі № 923/760/18, до уваги не приймаються, оскільки саме висновок Великої Палати Верховного Суду у подібних відносинах, а не постанови Верховного Суду при розгляді конкретних справи, не може ігноруватись судами.

03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України від 24.09.2014 року (провадження № 6-144цс14).

З огляду на принцип верховенства права, який передбачає наявність правової визначеності, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах не може ігноруватись судами і підлягає застосуванню у зазначеній справі.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом часткового задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 1 647,52 гривень.

Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідачки процентів, комісії та неустойки у вигляді пені та штрафів, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Банк оскаржив заочне рішення суду лише в частині відмови у позові про стягнення процентів, комісії та неустойки. Разом з тим, рішення суду в частині стягнення судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає зміні з огляду на наступне.

За розгляд справи в суді першої інстанції про стягнення заборгованості у розмірі 60 436,16 гривень, у вересні 2019 року Банк сплатив судовий збір у мінімальному розмірі 1 921 гривень (а.с.1).

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою (1,5% але не менше 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), ст. 4 ч.1, ч.2 п.1 Закону України «Про судовий збір».

З 01.01.2019 року мінімальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становив 1 921 гривень. Позов Банка, задоволений у розмірі 1 647,52 гривень (заборгованість за тілом кредиту), також підлягав оплаті судовим збором виходячи з мінімального розміру, тобто у розмірі 1 921 гривень. Між тим, суд першої інстанції стягнув судовий збір у розмірі 52,37 гривень (а.с.58,59), тобто без врахуванням вимог закону щодо мінімального розміру судового збору.

Тому резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення і стягнення розміру судового збору.

Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.1-4,ч.2,ч.4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду в частині стягнення розміру судового збору не відповідають обставинам справи і вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ч.2 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини щодо стягнення судового збору у новій редакції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Рішення суду в частині відмови у позові про стягнення процентів, комісії та неустойки ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги в частині стягнення процентів, комісії та неустойки, тому Банк не має права на відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року в частині відмови акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення процентів, комісії та неустойки - залишити без змін.

Заочне рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року в частині стягнення судового збору - змінити, виклавши резолютивну частині рішення у цій частині в новій редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 921 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 08.04.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова