Провадження № 2-з/752/146/20
У Х В А Л А

01 квітня 2020 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 752/17789/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договорів довічного утримання, -

Встановив:

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває вищевказана цивільна справа.

31.03.2020 року до суду надійшла заява представник позивача ОСОБА_1 - адвоката Кругленко М.С. про забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) заходити до квартири АДРЕСА_2 та користуватися зазначеною квартирою, в якій проживає ОСОБА_1 та забезпечети доступ до квартири АДРЕСА_2 , особам, які здійснювали особистий догляд за ОСОБА_1 , співробітникам соціальних служб, представникам, з метою здійснення особистого догляду за ОСОБА_1 та надання останній соціальних послуг.

В обґрунтування заяви зазначає, що 29.08.2012 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено два окремих договори довічного утримання(догляду), за яким кожен із позивачів передав у власність відповідачці по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 в обмін на зобов`язання відповідачки надавати кожному із позивачів довічне матеріальне забезпечення в розмірі, визначеному у зазначених договорах. В позовній заяві позивачі посилалися на невиконання відповідачкою умов договорів довічного утримання щодо надання кожному матеріального забезпечення в розмірі 400,00 грн. готівкою для забезпечення позивачів харчуванням, одягом, необхідною допомогою. Оскільки, за умовами договорів довічного утримання відповідачка зобов`язувалася надавати лише грошове утримання без здійснення особистого догляду за позивачами, на протязі багатьох років особистий догляд за ними здійснювали сусіди та соціальні працівники. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , відтоді в квартирі АДРЕСА_2 залишилася проживати позивачка ОСОБА_1 . Від моменту укладення договорів довічного утримання відповідачка у спірній квартирі разом із позивачами ніколи не проживала. Про те, 21.03.2020 року ОСОБА_3 вселилася до зазначеної квартири, змінила замки вхідних дверей, чим фактично обмежила доступ до позивачки ОСОБА_1 осіб, які за нею доглядали. При цьому, за умовами договору довічного утримання відповідачка не зобов`язана здійснювати особистий догляд за ОСОБА_1 . Також, вказує, що невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у вказаній справі, оскільки ймовірні труднощі щодо користування спірної квартири, у разі задоволення позову.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, надходжу до наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Види забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Разом з тим, позивачем не наведено беззаперечних підстав для забезпечення позову, а саме: відсутнє обґрунтоване доведення реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду й обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, не доведено обґрунтоване підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду, а сам по собі неврегулювання спору в досудовому порядку не може свідчити про те, що відповідач має намір не виконувати судове рішення, а невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити його виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Також, відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Проте вимога позивача про заборону користування квартирою, як вид забезпечення позову суперечить приписам ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України, -

Постановив:

в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 752/17789/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договорів довічного утримання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, відповідно до вимог, встановлених ст. 353-356 ЦПК України.

Суддя В.С. Хоменко