Номер провадження: 22-ц/813/3637/20
Номер справи місцевого суду: 520/4150/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

третя особа - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року у складі судді Васильків О.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про виселення з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнення судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він разом із третіми особами у справі є співвласником вказаної квартири. Позивач зазначає, що ОСОБА_6 у квартирі не проживає, проте проживає брат позивача - ОСОБА_5 , який мотивуючи усною згодою батька як одного із співвласників, вселив у спільну квартиру свою співмешканку з дітьми, а спільне життя позивача із відповідачем нестерпне.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року позов задоволено, а саме виселено ОСОБА_2 разом із її неповнолітніми доньками ОСОБА_4 , ОСОБА_4 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення; стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7640,00 грн, з яких витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн та судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погодившись зі вказаним рішенням, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, а у позові - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 вселилась в квартиру разом з неповнолітніми ОСОБА_4 , ОСОБА_4 в вересні 2014 року за згодою всіх співвласників квартири, а позов про виселення було подано лише у квітні 2017 року. Доказами тривалого проживання в квартирі є також і те, що її донька ще в 2015 році була переведена на навчання до середньої школи №72, яка знаходиться поруч з будинком АДРЕСА_1 і навчається в школі вже 3-й рік. З талону-повідомлення №040007 від 01.03.2017 звернення позивача до Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області не вбачається, з якого питання звертався до поліції позивач; заява про виселення, адресована дільничному інспектору, не містить ані дати, ані підпису позивача, ані відмітки про прийняття; обставини, викладені в цій заяві щодо влаштування в квартирі косметичного салону, вивозу речей позивача, неналежного користування газовими приладами надумані та не підтверджені. Тобто вимоги про виселення на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України задоволенню також не підлягають, як не підтверджені. Рішення про виселення разом з дітьми від чоловіка фактично є втручанням в сімейне життя. Судом при виселенні неповнолітніх дітей не було залучено до участі у справі орган опіки та піклування. ОСОБА_7 представляв інтереси позивача як фізична особа, а ні як адвокат, тобто суд не вірно встановив надання позивачу правничої допомоги адвоката.

20.03.2018 ОСОБА_6 надав суду відзив на позов, в якому просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення - скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити. Також, просив розглянути справу за його відсутності.

20.03.2018 ОСОБА_5 надав суду відзив на позов, в якому просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення - скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

18.06.2018 ОСОБА_1 надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення - залишити без змін.

У судове засідання 31.03.2020 учасники процесу не з`явилися, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 просили провести судове засідання за їх відсутності, інші учасники заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №4-8993, виданого 21.12.1995 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, квартира, загальною площею 62,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Згідно з технічним паспортом на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , вона складається з 3-х кімнат, житловою площею 43,3 кв.м.

У квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (яка на час звернення з позовом була співмешканкою ОСОБА_5 ) та її неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_4

ОСОБА_6 проживає у АДРЕСА_3 .

Згідно з заявою позивача, долученою до справи 18.10.2017, підставою позову було вказано ч.3 ст. 116 ЖК України, а частину першу цієї статті, як підставу позову, виключено.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 13.01.2018 зареєстрували шлюб, актовий запис №28.

ОСОБА_2 згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.04.2017 належить на праві приватної спільної часткової власності 12/25 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 27.04.2017 ОСОБА_2 зареєстрована з 19.04.1995 за адресою: АДРЕСА_4 , що є територією Малиновського району м.Одеси.

Відповідно до довідки від 05.02.2018 №50 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається з 4-го класу (дата зарахування 16.09.2015) в 6-Д класі Одеської загальноосвітньої школи №72 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, яка розташована в Київському районі м.Одеси, за адресою:м.Одеса, вул.Ільфа і Петрова,15-а, що знаходиться в районі розташування спірної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка вселилася до кватири самоправно, і укладання шлюбу під час розгляду справи є ознакою перешкоджанню виконання рішення суду та обставиною, яка не впливає на виниклі правовідносини.

Проте погодитися з такими висновками суду неможна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`їабо інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирічи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмінзайманого приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно з ч.2,4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі, шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Не заперечується, що на час вселення ОСОБА_2 перебувала в статусі особи, яка без укладання шлюбу проживає з ОСОБА_8 , такі обставини сторонами визнаються.

Враховуючи, що відповідно до вимог сімейного законодавства сім`єю визнаються і особи, які спільно проживають без укладання шлюбу, то такі відносини підлягають правовому захисту. Більш того, на час вирішення спору сторони уклали шлюб, що є підтвердженням тривалих сімейних стосунків та наявності підстав вселення до квартири.

Власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та двоє зі співвласників - ОСОБА_6 і ОСОБА_5 надали згоду на вселення відповідача з дітьми у цю квартиру, ОСОБА_1 є власником лише частини квартири, його праву власника заперечувати проти вселення кореспондує право інших двох співвласників - надання належного їм житла в користування іншим особам, що робить висновок суду про самоправність вселення до квартири не беззаперечним.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України"зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України"(N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Надаючи оцінку виниклим відносинам з огляду на викладені норми та принципи, апеляційний суд виходить з того, що виселення є втручанням у право особи на повагу до приватного і сімейного життя, оскільки призводить до встановлення заборони сім`ї спільно проживати в квартирі, один зі членів якої має на неї беззаперечне право.

Як власник ОСОБА_1 має право на користування належним йому майном, разом із тим, будучи власником лише частини майна, внаслідок вселення інших осіб, цього права не позбавляється, адже за обставинами справи він має окрему кімнату, яка перебуває в його користуванні. В свою чергу, виселення призводить до обмеження інших співвласників у праві розпорядження майном, позбавляє права сім`ю проживати в обраному нею місці проживання, відтак виселення слід вважати непропорційним заходом вирішення спору.

Крім того, судом першої інстанції не надана оцінка доводам відповідачки про її вселення до квартири зі згоди позивача за кілька років до подання позову, підтвердженням чого може бути факт обрання для дитини ОСОБА_2 школи, яка знаходиться неподалік від спірної квартири.

Тривалість проживання відповідачки вбачається і із доводів позовної заяви ОСОБА_1 , який посилаючись на умови нестерпного сумісного проживання, первісно подав позовну заяву про виселення саме з таких підстав - ч.1ст.116 ЖК України.

З талону-повідомлення №040007 від 01.03.2017, в якому зафіксовано звернення позивача до Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, неможливо встановити підстави такого звернення, а з заяви позивача про виселення до дільничного уповноваженого поліції, не підписаної останнім, не вбачається чи саме такого змісту була подана заява, що було предметом заперечень відповідача, втім їм не було надано оцінки.

З огляду на викладене, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 13.04.2020.

Головуючий:

Судді: