ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1357/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 30.07.2018 року він звернувся до прокуратури Запорізької області із заявою про вчинення працівниками Національної поліції посадових злочинів, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 367 КК України.

Проте, всупереч ст. ст. 214, 215 КПК України та п.п. 2.1., 3.1. Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затверджених наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.08.2012 року, прокурором Шафоростовою О.О. його заява про вчинення злочину не була зареєстрована у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

13 серпня 2018 року він був вимушений звернутися до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України.

20 серпня 2018 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя постановив ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб прокуратури Запорізької області, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, було задоволено частково, та зобов`язано посадову особу прокуратури Запорізької області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань заяву ОСОБА_1 від 30.07.2018 року про кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 364, 365, 366, 367 КК України, щодо незаконних дій працівників Національної поліції України.

Невиконання відповідними службовими особами прокуратури Запорізької області своїх посадових обов`язків, які покладені на них діючим законодавством, призвело до того, що позивач вимушений був звернутися до адвоката за правничою допомогою для звернення до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність посадових осіб прокуратури Запорізької області, і за надані послуги сплатив йому 5 000 грн.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь матеріальну шкоду, завдану бездіяльністю посадових осіб прокуратури Запорізької області, в сумі 5 000 грн., а також стягнути судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прокуратурою Запорізької області допущено протиправну бездіяльність при розгляді його заяви про вчинення злочину, оскільки згідно ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме внаслідок прямого нехтування та невиконання слідчим та прокурором своїх службових обов`язків, тобто їх бездіяльності щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, він був вимушений оскаржувати вказану бездіяльність в порядку передбаченому ч.1 ст. 303 КПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п`ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Прокуратура Запорізької області надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що прокуратурою Запорізької області допущено протиправну бездіяльність при розгляді його заяви про вчинення злочину, а також, що внаслідок невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань йому завдано матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню судом в порядку, передбаченому ЦК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.07.2018 року до прокуратури Запорізької області надійшла заява ОСОБА_1 про вчинення посадовими особами Національної поліції посадових злочинів, який вбачав в їх діях ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 365, 366, 367 КК України.

Листом від 03.08.2018 року № 17/3-3929-18, за наслідками розгляду звернення заявника, прокурором відділу прокуратури Запорізької області Шафоростовою О.О. ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки його заява за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, так як не містила достатніх даних про вчинення будь-якого кримінального правопорушення за викладених ним обставин.

ОСОБА_1 оскаржив бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою від 30.07.2018 року в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2018 року у справі № 335/9402/18, провадження № 1-кс/335/6273/2018, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Запорізької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 30.07.2018 року про кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 364, 365, 366, 367 КК України, щодо незаконних дій працівників Національної поліції України. В задоволенні іншої частини скарги, а саме щодо вимог про визнання незаконною бездіяльності слідчого відділу прокуратури Запорізької області, відмовлено.

14 вересня 2018 року, на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2018 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000337 внесені відомості за заявою ОСОБА_1 , за фактом вчинення працівниками правоохоронних органів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Досудове розслідування по зазначеному кримінальному провадженню проводилося територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі.

Постановою слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі Коротаєвою Ю.В. від 30.08.2019 року, закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000337, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю у діях службових осіб Управління патрульної поліції в Запорізькій області складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, позивач посилався на положення ст. ст. 1166, 1174, 1176 ЦК України, та зазначав, що внаслідок протиправної бездіяльності прокуратури Запорізької області, яка в порушення ст. 214 КПК України не внесла відомості за його заявою про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань, йому завдано матеріальну шкоду в сумі 5000 грн., яка складається із витрат, які він поніс на оплату послуг адвоката, до якого він вимушений був звернутися для надання правової допомоги з приводу оскарження бездіяльності прокуратури Запорізької області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою статті 1166 ЦК України, відповідно до якої, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи дійшла висновку про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що бездіяльністю посадових осіб прокуратури Запорізької області позивачу завдано матеріальної шкоди в розумінні ст. ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України, а також того, що бездіяльність прокурора була неправомірною.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення із заявою про вчинення злочину, а, отримавши лист прокурора відділу прокуратури Запорізької області про відмову у внесенні відомостей за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань, реалізував своє похідне право на оскарження такої бездіяльності до слідчого судді в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді від 20.08.2018 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності слідчого відділу прокуратури Запорізької області.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі задоволення скарги слідчим суддею в частині вимог про зобов`язання уповноваженої особи прокуратури Запорізької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 , без встановлення протиправності такої бездіяльності, не свідчить про те, що посадовими особами допущено незаконну бездіяльність в розумінні ст. 1176 ЦК України. В даному випадку позивач реалізував своє право заявника на оскарження бездіяльності прокурора в порядку, передбаченому спеціальним законодавством, а саме ст. 303 КПК України.

Як вбачається зі змісту позову, матеріальна шкода, за твердженням позивача, полягає у витратах, які він здійснив на оплату послуг адвоката з метою оскарження бездіяльності прокурора.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звертався із заявою про вчинення злочину працівниками Національної поліції України відносно нього особисто, таким чином, у кримінальному провадженні за своїм процесуальним статусом є потерпілим.

Потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо.

Кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг потерпілого у кримінальному провадженні.

Види процесуальних витрат та порядок їх розподілу визначені Главою 8 КПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 117 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Таким чином, КПК України, як спеціальним законом у кримінальному провадженні, визначено порядок відшкодування процесуальних витрат потерпілого, в тому числі і тих, які він здійснив на оплату послуг адвоката.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав того, що позивачем не доведено, що прокуратурою Запорізької області допущено протиправну бездіяльність при розгляді його заяви про вчинення злочину, а також, що внаслідок невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань йому завдано матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню судом в порядку, передбаченому ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо підтвердження протиправної бездіяльності прокуратури Запорізької області вимогами закону, а саме ч. 1 ст. 214 КПК України, не ґрунтується на нормах цивільного процесуального законодавства України, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що бездіяльністю посадових осіб прокуратури Запорізької області позивачу завдано матеріальної шкоди в розумінні ст. ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України, а також того, що бездіяльність прокурора була неправомірною. Надані позивачем договір про надання правової допомоги від 03.08.2018, акт приймання - передачі виконаних робіт від 20.08.2018, приходно - касові ордери від 03.08.2018 та від 20.08.2018 не підтверджують неправомірної бездіяльності прокурора. ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення із заявою про вчинення злочину, а, отримавши лист прокурора відділу прокуратури Запорізької області про відмову у внесенні відомостей за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань, реалізував своє похідне право на оскарження такої бездіяльності до слідчого судді в порядку, передбаченому ст. 303 КПК України. Зі змісту ухвали слідчого судді від 20.08.2018 року встановлено, що слідчим суддею відмовлено у задоволенні вимог позивача про визнання незаконною бездіяльності слідчого відділу прокуратури Запорізької області. Саме по собі задоволення скарги слідчим суддею в частині вимог про зобов`язання уповноваженої особи прокуратури Запорізької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача, без встановлення протиправності такої бездіяльності, не свідчить про те, що посадовими особами допущено незаконну бездіяльність в розумінні ст. 1176 ЦК України. В даному випадку позивач реалізував своє право заявника на оскарження бездіяльності прокурора в порядку, передбаченому спеціальним законодавством, а саме ст. 303 КПК України.

Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому шкоди, протиправності діяння її заподіювана (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями прокурора відділу прокуратури Запорізької області Шафоростовою О.О. під час розгляду звернення ОСОБА_1 .

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Вказаний висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 - «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц.

Оскарження бездіяльності прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення свідчить про реалізацію останнім права на оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України.

Сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання матеріальної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому матеріальної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 у справі № 522/3429/17 вказується на те, що сам факт неприйняття прокуратурою процесуального рішення про внесення відомостей до ЄРДР не може свідчити про завдання позивачу шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2018 у справі № 335/9402/18 про зобов`язання уповноважених осіб прокуратури Запорізької області внести відомості до ЄРДР не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження бездіяльності прокурора є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження у розумінні ст. 22 ЦК України не є підставою для відшкодування матеріальної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Вказаною ухвалою слідчий суддя відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності прокурора незаконною, оскільки це не відноситься до компетенції слідчого судді в рамках норм законодавства, в яких здійснювалось оскарження.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: