Дата документу 07.04.2020 Справа № 336/4597/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/4597/19 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження №22ц/807/881/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 02 вересня 2000 року по 12 травня 2005 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходить на утримання позивача.

ОСОБА_1 вказувала, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2018 року стягнуто аліменти в сумі 2000 гривень щомісячно на утримання ОСОБА_3 .

З 01 вересня 2018 року ОСОБА_3 навчається у Запорізькому національному університеті, у зв`язку з чим позивачем понесені додаткові витрати, пов`язані з оплатою гуртожитку, його охорону в сумі 9048,18 грн.

Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 4524,09 грн. (1/2 понесених нею витрат).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2019 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що чинним законодавством не передбачений вичерпний перелік додаткових витрат на утримання дитини. Натомість, підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними так і позитивними фактами. Таким чином, витрати, на здобуття освіти і навчання дитини є додатковими витратами, які направлені на розвиток дитини та її здібностей. Скаржниця зазначала, що їх донька є досить талановитою дитиною, так за невеликий проміжок навчання в Університеті, дівчинка отримала більше п`яти грамот і сертифікатів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 27 січня 2020 року (а.с. 67), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 надав до апеляційного суду відзив, в якому зазначає, що дитина вчиться на бюджетному фінансуванні при денній формі навчання, отримує стипендію. Витрати на гуртожиток частково дотуються, і мають невеликий розмір - 320 грн./міс. При 10 місячній тривалості навчального року. Річні витрати на гуртожиток складають менше 1/7 місячної заробітної плати позивача. Тому заявлені вимоги є безпідставними. На підставі зазначеного, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 .

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 березня 2005 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу відповідача, розпочинаючи з 09 березня 2005 року (а.с. 4).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2018 року розмір аліментів збільшено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі у 2000 грн. до досягнення останньою повноліття.

З довідки Запорізького національного університету від 11 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 (неповнолітня, на час подання позову) є студенткою першого курсу освітнього рівня бакалавр факультету економічного, за напрямом спеціальності економіка, освітньої програми міжнародна економіка, денної форми навчання Запорізького національного університету. Термін навчання становить з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року за умови успішного виконання навчального плану (а.с. 6).

З довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 04 вересня 2018 року (а.с. 6).

З довідки Запорізького національного університету від 13 червня 2019 року вбачається, що вартість проживання ОСОБА_3 в гуртожитку № 4 Запорізького національного університету ( АДРЕСА_2 ) з вересня 2018 року по червень 2019 року складає 5200 грн. (а.с. 7).

З квитанцій, які містяться в матеріалах справи вбачається, що 27 серпня 2018 року ОСОБА_3 сплачено за проживання в гуртожитку кошти у розмірі 5200 грн. (а.с. 9), та 09 липня 2019 року за проживання у гуртожитку ЗНУ за 2019-2020 р.р. кошти у розмірі 3132,18 грн. (а.с. 8).

Також, квитанціями від 27 серпня 2018 року та від 15 липня 2019 року, підтверджено сплату позивачем від ОСОБА_3 коштів у розмірі 320 грн. та 396 грн. відповідно, за послуги охорони гуртожитку. (а.с. 9, 11).

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кошти за проживання у гуртожитку не відносяться до додаткових витрат, адже не викликані особливими обставинами у розумінні ст. 185 СК України. як то хвороба чи розвиток особливих здібностей, та мають покриватись за рахунок аліментів.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази, не визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст.ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (ст.ст. 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (ст. 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (ст. 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).

Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно з вимогами ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів зазначено: передбачені ст.185 СК України, додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат і їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини.

Підставою призначення додаткових витрати є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Таким чином, витрати, на здобуття освіти і навчання дитини є додатковими витратами, які направленні на розвиток дитини та її здібностей.

Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи, від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що витрати на оплату гуртожитку, та охорони, а відповідно й навчання дитини в університеті не є розвитком її здібностей. Слід одразу зауважити, що поняття «здібність» не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.

Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Навчання дитини в університеті з метою отримання професії не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.

З огляду на вказане вище, витрати понесені позивачем по оплаті проживання в гуртожитку під час навчання та його охорони, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання нею освіти, і в розумінні ст. 185СК України є додатковими.

Таким чином, з урахуванням принципу рівності прав та обов`язків батьків, якій встановлено ст. 141 СК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення 1/2 частини понесених позивачем витрат на навчання неповнолітньої дитини, зокрема, проживання її у цей час у гуртожитку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження. А отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, із прийняттям нової постанови, про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2019 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в розмірі 4524,09 (чотири тисячі п`ятсот двадцять чотири) гривні 09 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 квітня 2020року.

Головуючий:

Судді: