Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 201/15282/16-ц

провадження № 61-40796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та просили визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 04 липня 2016 року, зареєстрований у реєстрі за № 5488, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №106281-SOGL від 14 грудня 2007 року в загальному розмірі 187 257, 89 грн, витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700 грн, а всього 188 957, 89 грн.

В обґрунтування позову зазначали, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №106281-SOGL, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 100 дол. США з кінцевим терміном повернення 11 грудня 2009 року. З метоюзабезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.Крім того, виконання зобов`язань за кредитним договором №106281-SOGL було забезпечено договорами застави автотранспорту №106281-SOGL-1 та №106281-SOGL-2 від 14 грудня 2007 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року у справі №199/5052/13 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №106281- SOGL в розмірі 50 918, 72 грн. 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 в повному обсязі сплатив стягнуту судом суму заборгованості, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03лютого 2016 року у справі №201/16079/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2016 року, припинено заставу автотранспортних засобів за договорами №106281-SOGL-1 та №106281-SOGL-2 від 14грудня 2007 року.

Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив, з якого дня у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимоги до ОСОБА_1 і чи виникло взагалі, чи дотриманий банком трирічний строк для вчинення виконавчого напису з дня виникнення права вимоги, чим порушив приписи частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнанотаким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 04 липня 2016року, зареєстрований в реєстрі за №5488, простягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №106281-SOGL від 14 грудня 2007року в розмірі 187 257, 89грн, що станом на 02червня 2016 рокуза курсом НБУ становило7 461,19 дол. США та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 394,94 дол.США; заборгованості по відсоткам в розмірі 5 749,09 дол. США; штрафу(фіксована частина) у розмірі9,96 дол. США, штрафу (відсоткова складова) у розмірі307,20 дол. США; а також витрат, повязаних з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700 грн, а всього 188 957, 89 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за кредитним договором №106281-SOGL станом на 14 березня 2013 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», відтак відсутні правові підстави стверджувати про існування безспірної заборгованості позивачів перед банком. Окрім того, вказана заборгованість вже була погашена у повному обсязі. У виконавчому напису вказано, що стягнення заборгованості за кредитним договором проводиться за 8 років 5 місяців 19 днів з 14 грудня 2007 року по 02 червня 2016 року.

Враховуючи наведене, приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису порушив вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що поняття «безспірності» заборгованості в розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат» означає факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких презюмується наявність боргу.

Заборгованість визнається безспірною і не вимагає додаткового доведення, якщо нотаріусу надані для вчинення виконавчого напису ті документи, що передбачені діючим законодавством.

Відтак суди неправильно розтлумачили положення статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», зокрема поняття безспірності заборгованості.

28 серпня 2015 року позивачі здійснили погашення заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року. Вказана сума заборгованості була розрахована станом на 14 квітня 2013 року.

З моменту пред`явлення банком позову до моменту сплати суми боргу пройшло більше, ніж 2 роки. При цьому кредитний договір не був розірваний чи визнаний недійсним, отже продовжував свою дію, тобто банк продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції.

Відтак на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису дійсно існувала заборгованість позивачів перед банком.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

03 липня 2019 року справа № 201/15282/16-ц надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 16 лютого 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №106281-SOGL станом на 14 квітня 2013 року в розмірі 50 414, 57 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 20 564, 02 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 27 211,78 грн, штраф у розмірі 2 638,77 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 504, 15 грн.

28 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 в повному обсязі погасив заборгованість за кредитним договором №106281-SOGL у розмірі 50 918, 72 грн.

18 вересня 2015 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Кравченко Ю. О. на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №48625967 з примусового виконання виконавчого листа №199/5052/13-ц, виданого 20 серпня 2015 року на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровска від 09 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості в сумі 50 918, 72 грн у зв`язку з виконанням боржником рішення суду в повному обсязі.

04 липня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 188 957, 89 грн, які є його боргом за кредитним договором № 106281-SOGLвід 14 грудня 2007 року. Заборгованість складається із: залишку заборгованості за кредитом у розмірі 1 394, 94 дол. США; заборгованості по відсоткам у розмірі 5 749, 09 дол. США; штраф (фіксована частина) у розмірі 9, 96 дол. США, штраф (відсоткова складова) у розмірі 307,20 дол. США. Крім того, з позивача було також запропоновано стягнуто витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700 грн. У виконавчому написі нотаріусом зазначено, що стягнення проводиться за 8 років 5 місяців та 19 днів, а саме за період з 14 грудня 2007 року по 02 червня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18).

Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вже зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 106281-SOGL від 14 грудня 2007 року, яка була стягнута рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року з ОСОБА_1 та була ним сплачена в повному обсязі 28 серпня 2015 року, з урахуванням тієї обставини, що у порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус вчинив виконавчий напис щодо заборгованості, по якій минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що з моменту пред`явлення банком позову про стягнення заборгованості за кредитним договором до моменту сплати суми боргу пройшло більше, ніж 2 роки, при цьому кредитний договір не був розірваний чи визнаний недійсним, отже продовжував свою дію, тобто банк продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції, що є підставою для вчинення нотаріусом виконавчого напису, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Враховуючи наведене, у банку після ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором були відсутні правові підстави для нарахування відсотків та штрафних санкцій і подальшого звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису з метою стягнення зазначених грошових сум.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук