Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 337/2643/17

провадження № 61-1806св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Сбербанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «Сбербанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 06 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 08#9, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 10 500 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 33 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 05 липня 2017 року. Крім того, 30 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 41924-ФО/2014/8, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 46 921,05 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 33 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 29 грудня 2019 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами, станом на 09 січня 2018 року, утворилась заборгованість, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача, а саме: за кредитним договором від 06 липня 2012 року № 08#9 - 25 853,79 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 6 635,24 грн, проценти за користування кредитом - 4 426,78 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 10 988,28 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 3 803,49 грн; за кредитним договором від 30 грудня 2014 року № 41924-ФО/2014/8 - 213 945,97 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 46 634,85 грн, проценти за користування кредитом - 45 049,61 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 81 459,98 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 40 801,53 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 06 липня 2012 року № 08#9 в сумі 14 868,32 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 6 635,24 грн, процентів за користування кредитом - 2 413,55 грн, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 4 275,82 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 1 543,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 30 грудня 2014 року № 41924-ФО/2014/8 в сумі 123 470,48 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 46 634,85 грн, процентів за користування кредитом - 31 039,75 грн, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 34 097,35 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 11 698,53 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами, утворилась заборгованість, яка не спростована відповідачем, а тому підлягає стягненню з позичальника. При цьому суд першої інстанції застосував спеціальну позовну давність та стягнув пеню лише за один рік, що передував зверненню позивача до суду з указаним позовом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу АТ «Сбербанк» залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2019 року АТ «Сбербанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог банка, так як вимога банка про дострокове виконання зобов`язань за кредитними договорами змінила строк дії кредитних договорів та відповідно звільнила боржника від відповідальності передбачених договорами і позбавила права позивача на отримання процентів відповідно до статті 1048 ЦК України, оскільки не врахував, що кредитними договорами передбачено, що вони діють до повного виконання зобов`язань позичальника за цими договорами. Також апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, не звернув уваги на те, що пунктами 11.6 кредитних договорів сторони збільшили позовну давність до трьох років, в тому числі і до вимог про стягнення неустойки. При розгляді цієї справи апеляційний суд не врахував правові позиції Верховного Суду України у подібних правовідносинах, а саме у справі від 06 листопада 2013 року № 6-116 цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 03 червня 2015 року № 6-31цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року справу № 337/2643/17 за позовом АТ «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 06 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 08#9, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 10 500 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 33 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 05 липня 2017 року.

Крім того, 30 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 41924-ФО/2014/8, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 46 921,05 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 33 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 29 грудня 2019 року.

Пунктами 10.1 вищевказаних кредитних договорів передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язаний сплачувати банку пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно розрахунків наданих банком, станом на 09 січня 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 липня 2012 року № 08#9 становить25853,79 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 6 635,24 грн, проценти за користування кредитом - 4 426,78 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 10 988,28 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 3 803,49 грн. Заборгованість за кредитним договором від 30 грудня 2014 року № 41924-ФО/2014/8 становить 213 945,97 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 46 634,85 грн, проценти за користування кредитом - 45 049,61 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 81 459,98 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 40 801,53 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як правильно встановили суди пунктами 8.3 кредитних договорів передбачено, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором.

У разі якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника(пункти 8.4 кредитних договорів)

03 лютого 2017 року на адресу позичальника була направлена вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, які передбачені договором. Зазначена вимога вручена ОСОБА_1 08 лютого 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. ,

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, правильно погодився з висновками місцевого суду про те, що зверненням 03 лютого 2017 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

З урахуванням вказаних вимог закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду щодо задоволення позову в частині стягнення основних сум заборгованості за тілом кредиту, а також процентів за користування кредитом за період до 03 лютого 2017 року, тобто до пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, якою змінено строк дії кредитних договорів.

В той же час колегія суддів не може погодитися з висновками апеляційного суду в частині застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені з огляду на наступне.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктами 11.6 кредитних договорів передбачено, що за будь-якими вимогами сторін, що випливають за цими договорами, позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність, зокрема, до вимог про стягнення неустойки, за домовленістю між сторонами збільшена до трьох років.

Звертаючись до суду з указаним позовом 21 липня 2017 року, АТ «Сбербанк» просило стягнути з відповідача, зокрема, пеню за несвоєчасну сплату процентів та за несвоєчасне повернення кредиту за період з 14 серпня 2015 року по 03 січня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції, в порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, погодився з висновком суду першої інстанції, та застосував спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені, визначивши її лише за рік, який передував зверненню до суду з указаним позовом тобто з 21 липня 2016 року до 21 липня 2017 року. При цьому не врахував того, що за домовленістю між сторонами позовна давність збільшена до трьох років, а також того, що банк нараховував неустойку, яка передбачена договором, й після закінчення строку дії договору, а тому обґрунтованість позову в цій частині підлягає перевірці.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з урахуванням заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, та визначаючи загальний розмір заборгованості, не врахував, що за домовленістю між сторонами позовна давність збільшена до трьох років, а також того, що після звернення АТ «Сбербанк» з вимогою про дострокове стягнення кредиту в повному обсязі, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, у зв`язку з чим суд не звернув уваги на те, що право кредитора нараховувати передбачені договором, зокрема, неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки.

Зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів.

З огляду на те, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника, визначено судами неправильно, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в цілому.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов