МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/2335/19
Провадження № 22-ц/812/607/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гаврасієнко В.О. о 9:35 год. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином у розмірі 150000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 лютого 2017 року в м. Снігурівка Миколаївської області водій ОСОБА_2 , керуючи технічно несправним транспортним засобом ВАЗ 2115 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по мокрій асфальтобетонній проїзній частині вул. Центральна зі сторони вул. Івана Франка в бік вул. Перемоги. Порушивши швидкісний режим, що обмежений на даній ділянці дороги дорожнім знаком 3.29 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на її матір ОСОБА_4 . В результаті ДТП ОСОБА_4 згідно з висновком № 27 від 10.04.2017 року отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

В ході досудового слідства в кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.2 ст.286 КК України позивачку визнано потерпілою, нею було пред`явлено цивільний позов. Вироком від 05.02.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, але її цивільний позов про стягнення з ОСОБА_2 4800 грн. майнової шкоди та 150000 грн. моральної шкоди залишено без розгляду.

В зв`язку з чим вона звернулась до суду із даним позовом. Зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача, які спричинили смерть її матері, їй було заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає у втраті близької людини, моральних та фізичних стражданнях внаслідок цього, що призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків і змушує її до здійснення додаткових зусиль по організації свого особистого життя. Втрата єдиної близької людини завдала їй суттєвих психологічних страждань, що призвело до неможливості нормально, без страху жити та спілкуватись з близькими оточуючими людьми.

Відповідачем ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій щодо компенсації завданих моральних страждань.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 75000 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що він був позбавлений своїх прав як відповідача на захист під час розгляду цивільної справи: надавати пояснення, заявляти клопотання, оскільки не отримував судові виклики та не був присутній у судовому засіданні.

Також апелянт зазначає, що у висновку експерта № 27 вказано, що померла ОСОБА_4 переходила дорогу у невстановленому місці та перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння. Крім того, в судовому засіданні під час розгляду кримінальної справи було з`ясовано, що позивачка по справі не спілкувалася зі своєю матір`ю та не піклувалася про неї, що спростовує твердження позивачки щодо великих моральних та фізичних страждань.

Також вказує, що ним повністю відшкодована матеріальна шкода, а саме витрати на поховання, пам`ятник тощо.

Враховуючи викладене, просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_3 через свого представника звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні відповідач в цілому підтримав доводи апеляційної скарги, але пояснив, що визнає позов у розмірі 20000 грн., просив задовольнити апеляційну скаргу з урахуванням його пояснень в судовому засіданні.

Представник позивачки не визнав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що 22 лютого 2017 року о 19 годині 10 хвилин ОСОБА_2 , керуючи технічно несправним транспортним засобом ВАЗ 2115, реєстраційний номер НОМЕР_2 , несправність якого полягала у встановленні на одну вісь різних шин та з пошкодженням структури корду, рухався по мокрій асфальтобетонній проїжджій частині вул. Центральна в м. Снігурівка Миколаївської області, зі сторони вул. Івана Франка в бік вул. Перемоги, з порушенням швидкісного режиму, що обмежений на даній ділянці дороги дорожнім знаком 3.29 Правил дорожнього руху «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год.», а саме зі швидкістю близько 56,2 - 62,4 км/год.

В цей час в районі будинку АДРЕСА_1 , в невстановленому для пішохода місці, але позначеному дорожнім знаком 1.33 Правил дорожнього руху «Діти», переходила дорогу пішохід ОСОБА_4 .

Рухаючись в зазначених умовах ОСОБА_2 , в порушення вимог п.п.12.2, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, перевищив безпечну та максимально допустиму на даній ділянці дороги швидкість руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити попереду керованого ним автомобіля пішохода, що перетинає проїжджу частину, не зменшив швидкості руху свого транспортного засобу до повної його зупинки, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 4800 грн. майнової шкоди та 150000 грн. моральної шкоди залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди позивачка вказала, що внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення вона зазнала значних моральних страждань, які обґрунтовує: стражданнями, яких вона зазнала у зв`язку з смертю матері, що призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків і змушує її до здійснення додаткових зусиль по організації свого особистого життя.

Виходячи з обсягу спричинених страждань, характеру душевних страждань, внаслідок смерті матері позивачки під час дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце через винні дії водія ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про справедливість заявлених позивачкою вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. При цьому, вирішуючи, питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд керувався принципами виваженості, розумності та справедливості, та прийняв до уваги те, що позивачка відчувала та переносить негативні наслідки від втрати матері, тому дійшов висновку, що справедливим може бути визнано розмір відшкодування такої моральної шкоди позивачці у сумі 75000 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат у розмірі 8000 грн. суд прийшов до висновку, що позивач підтвердила, понесені витрати на професійну правничу допомогу, тому вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені та підтверджені витрати на правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 3500 грн., що відповідатиме принципу пропорційності розподілу витрат у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. У стягненні транспортних витрат відмовив.

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями (частини 3 та 4 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, є, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи є тільки відзив відповідача на позовну заявку, датований 31 травня 2019р., в якому зазначено, що ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій було призначено розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 03 травня 2019р., він отримав тільки 18 травня 2019р. (а. 37-38).

Відповідач наполягає на тому, що більше ніяких повідомлень на його адресу з суду не надходило.

Матеріали справи свідчать про те, що справа призначалася до розгляду в підготовчому судовому засіданні також на 12 червня 2019р., а потім в судовому засіданні на 14 серпня 2019р., на 17 вересня 2019р., на 09 жовтня 2019р., на 20 листопада 2019р. та на 05 грудня 12019р.

Проте в матеріалах справи відсутні будь-які дані про вручення повістки відповідачу на вказані дати.

Зазначені обставини свідчать про те, що на час розгляду справи у суду не було достовірних даних про вручення повістки відповідачу.

Отже, судом першої інстанції було порушено право відповідача знати про дату, час і місце судових засідань (ст. 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, що само по собі є поважною причиною для неявки до суду, а тому не зміг реалізувати своє право на захист своїх інтересів в суді.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016р.). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності та змагальності учасників цивільного процесу, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність учасників процесу передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не маючи доказів на час ухвалення рішення про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, фактично позбавив цю особу права на захист своїх інтересів в суді. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності учасників процесу, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Згідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Приймаючи рішення у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за загальним правилом відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Якщо ж моральну шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, вона відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Матеріалами справи встановлено, що 22 лютого 2017 року о 19 годині 10 хвилин ОСОБА_2 , керуючи технічно несправним транспортним засобом ВАЗ 2115, реєстраційний номер НОМЕР_2 , несправність якого полягала у встановленні на одну вісь різних шин та з пошкодженням структури корду, рухався по мокрій асфальтобетонній проїжджій частині вул. Центральна в м. Снігурівка Миколаївської області, зі сторони вул. Івана Франка в бік вул. Перемоги, з порушенням швидкісного режиму, що обмежений на даній ділянці дороги дорожнім знаком 3.29 Правил дорожнього руху «Обмеження максимальної швидкості 40 км/год.», а саме зі швидкістю близько 56,2 - 62,4 км/год.

В цей час в районі будинку АДРЕСА_1 , в невстановленому для пішохода місці, але позначеному дорожнім знаком 1.33 Правил дорожнього руху «Діти», переходила дорогу пішохід ОСОБА_4 .

Рухаючись в зазначених умовах ОСОБА_2 , в порушення вимог п.п.12.2, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, перевищив безпечну та максимально допустиму на даній ділянці дороги швидкість руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити попереду керованого ним автомобіля пішохода, що перетинає проїжджу частину, не зменшив швидкості руху свого транспортного засобу до повної його зупинки, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Дані обставини встановлені вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2019 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, який набрав законної сили.

Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже обставини ДТП, в результаті якої ОСОБА_4 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 4800 грн. майнової шкоди та 150000 грн. моральної шкоди під час розгляду кримінальної справи залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_4 , яка померла від отриманих під час ДТП тілесних пошкоджень, є матір`ю позивачки. Отже, позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її матері.

У частинах другій, п`ятій статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.

Таким чином володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, коли доведе, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У подібних випадках причинний зв`язок встановлюється між дією непереборної сили або умислу потерпілого і шкодою, що настала.

Згідно ч.1 ст. 1193 ЦК України умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов`язку її відшкодувати. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати.

На відміну від кримінального законодавства, цивільне законодавство не поділяє умисел на прямий і непрямий, проте розрізняє грубу та просту необережність.

Згідно ч.2 ст. 1193 ЦК України на розмір відшкодування завданої шкоди впливає тільки груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху, тощо).

Як убачається з матеріалів справи, апелянт як відповідач по справі, не надав суду належних та допустимих доказів наявності непереборної сили або умислу потерпілого та їх причинного зв`язку зі шкодою, заподіяною позивачці.

Так, висновок експерта № 27, який провів судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_4 в період з 23 лютого по 10 квітня 2017р., і на який посилається відповідач, підтверджує тільки тілесні ушкодження, які отримала ОСОБА_4 під час ДТП, а також той факт, що на момент смерті ОСОБА_4 знаходилась в стані сильного алкогольного сп`яніння, проте не підтверджує факт переходу дороги у невстановленому місці.

В той же час, вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 переходила дорогу у невстановленому для пішохода місці, але позначеному дорожнім знаком 1.33 Правил дорожнього руху «Діти», проте не встановлено, що перехід дороги у невстановленому місці знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Натомість, вироком встановлено, що дії відповідача, який порушив вимоги п.п.12.2, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, а саме перевищив безпечну та максимально допустиму на даній ділянці дороги швидкість руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити попереду керованого ним автомобіля пішохода, що перетинає проїжджу частину, не зменшив швидкості руху свого транспортного засобу до повної його зупинки, знаходяться у причинному зв`язку з наїздом на пішохода ОСОБА_4 , яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

За такого до доводів апеляційної скарги відповідача про те, що ДТП сталася через те, що ОСОБА_4 переходила дорогу у невстановленому місці та була в стадії сильного алкогольного сп`яніння і тому у відшкодуванні шкоди слід відмовити, слід віднестися критично, оскільки відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_4 умислу потерпілого або непереборної сили та їх причинного зв`язку зі шкодою, заподіяною позивачці.

Ті обставини, на які посилається апелянт, фактично свідчать про грубу необережність матері позивачки, як потерпілої, яка сприяла виникненню шкоди, і яка відповідно до ч.2 ст. 1193 ЦК України дає підставу для зменшення розміру відшкодування завданої потерпілому шкоди, а не для звільнення від обов`язку по її відшкодуванню.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , яка померла від отриманих під час ДТП тілесних пошкоджень, є матір`ю позивачки. Отже, позивачка згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її матері, незалежно від того, чи проживала вона з останньою однією сім`єю.

Під час розгляду кримінальної справи позивачка пояснювала, що у них з мамою були складні стосунки, в тому числі і через те, що чоловік, з яким проживала мама, не дуже добре відносився до неї, а також тому, що мама час від часу зловживала алкогольними напоями, але вони все ж періодично спілкувалися з мамою, коли остання приїздила до м. Миколаєва. Пояснення щодо періодичності спілкування позивачки з матір`ю не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами у справі. За такого посилання відповідача в апеляційній скарзі як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на те, що позивачка не піклувалася про матір та не спілкувалася з нею, не заслуговують на увагу.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів перш за все враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю. Через смерть матері позивачка пережила велике горе, втрата єдиної близької людини завдала їй суттєвих психологічних страждань.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховуючи характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнала позивачка, характер немайнових витрат( їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини по справі (те, що загибла на час ДТП перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння), а також відносини, які склалися між позивачкою та її мамою за життя останньої, відсутність доказів того, що смерть матері призвела до порушення соціальних зв`язків позивачки і змушує її до здійснення додаткових зусиль по організації свого особистого життя, до неможливості нормально, без страху жити та спілкуватись з близькими оточуючими людьми, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає необхідним задовольнити заявлені позовні вимоги частково у розмірі 75000 грн.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 8000 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Із системного аналізу змісту статей 10,11,12,13 ЦПК України випливає, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як убачається з матеріалів справи, представником позивачки у справі був адвокат Білов Ігор Валентинович, який діяв на підставі ордеру серії МК №93427 та договору про надання правової допомоги від 04 березня 2019 року (а. с. 20 - 23).

Згідно п. 4.1 договору про надання правової допомоги за послуги по п.1.1 цього договору замовник сплачує гонорар в розмірі згідно з додатком 1 до договору відразу після підписання цього договору в повному обсязі.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачкою надано суду квитанцію до прибуткового касового ордеру № 183 від 16 березня 2019р. про оплату нею наданих юридичних послуг у розмірі 7000 грн (а. с. 24).

За такого слід дійти висновку, що сплачені позивачкою адвокату кошти є гонораром.

Відповідач ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час розгляду справи апеляційним судом клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката через їх та неспівмірність не заявляв та не надавав з цього приводу докази.

За такого у суду не має правових підстав для відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки понесених нею витрат на правничу допомогу.

При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15.

Проте, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів враховує положення ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки заявлені позовні вимоги задовольняються частково, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати, понесені нею на оплату наданої їй професійної правничої допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50%) у розмірі 3500 грн.

Витрати на транспортні затрати у зв`язку з ознайомленням з матеріалами кримінального провадження у розмірі 1000 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, тому задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 75000 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

Крім того, згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи та позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Позивачка, звертаючись до суду, не сплачувала судовий збір, так як є звільненою від сплати судового збору в силу вимог закону.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

Як зазначено в п. 35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

За подачу позову позивачка мала сплатити 1500 грн. судового збору (1% від суми позову (150000грн.)). Її позовні вимоги задовольняються частково у розмірі 75000грн., що становить 50% від ціни позову. Отже витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 750 грн. (1500грн.:100%х50%= 750грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_3 , зареєстроване - АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання - АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (ідент. номер НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 ; місце фактичного проживання - АДРЕСА_5 ) моральну шкоду у розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 750грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 квітня 2020 року.