Провадження №22-ц/812/602/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 квітня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участі відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-4836/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Костюченка Геннадія Станіславовича у приміщенні цього суду 22 листопада 2010 за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Миколаївської міської ради №1078 від 26 травня 2006 року позивача визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та проведення розрахунків з населенням та бюджетними організаціями міста. За договорами про постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання, відповідачці постачалась теплова енергія для опалення квартири. На ім`я останньої був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_1 / НОМЕР_2 для розрахунків за надані послуги теплопостачання та видано розрахунковий документ (розрахункову книжку), по якому боржник виконував часткову оплату, тобто здійснював дії, які свідчать про визнання суми свого боргу. Позивач виконав свої зобов`язання з постачання теплової енергії. Нарахування оплати за спожите тепло та гарячу воду проводилось згідно з тарифами, встановленими рішеннями міськвиконкому №1716 від 26 вересня 2008 року.

Посилаючись на те, що споживачі повинні в строк до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплачувати отримані послуги з теплозабезпечення, а відповідачка оплату своєчасно та в повному обсязі не проводила, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2008 року по 01 липня 2010 року виникла заборгованість в розмірі 2622 грн. 55 коп., добровільно погасити борг вона не бажає, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2010 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2008 року по 01 липня 2010 року у розмірі 2 622 грн. 55 коп. та розподілено судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка, яка повідомлена належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення і поставки гарячої води, які як виконавець цих послуг в повному обсязі надані позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, згідно наданого позивачем розрахунку сума заборгованості відповідачки по оплаті вказаних послуг за період з 01 жовтня 2008 року по 01 липня 2010 року складає 2 622,55 грн.

Тому суд дійшов висновку, що відповідачка, яка є споживачем послуг, наданих ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», зобов`язань з оплати за спожиту теплову енергії належним чином не виконує, що є підставою для задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 22 листопада 2010 року та ухвалу суду про перегляд заочного рішення суду від 21 січня 2020 року, визнати матеріали позову не перевіреними.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в порушення положень процесуального закону розглянув справу без її участі, тоді як вона не була повідомлена про час та місце судового засідання, що позбавило її можливості надати свої заперечення проти позову та докази на їх підтвердження. Позивачка не визнає наявність заборгованості перед позивачем, оскільки не має з останнім правовідносин (відсутній договір), які припинені з її боку ще у 2008 році через неякісне надання послуг з теплопостачання, а також посилається на пропуск позивачем позовної давності. Також ОСОБА_1 посилається на незаконність ухвали суду від 21 січня 2020 року.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В силу частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вимоги до рішення суду в редакції ЦПК України, яка діяла на час вирішення справи судом першої інстанції були викладені у статтях 213, 214 ЦПК України. Так, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

В силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує, в тому числі тим, що вона не була повідомлено судом про час та місце судового засідання.

Колегія суддів вважає такі аргументи доведеними.

Процесуальним законом на час ухвалення оскаржуваного рішення був визначений наступний порядок повідомлення учасників справи про час, місце судового засідання.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою собою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (частини 1, 3, 5 статті 74 ЦПК України в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції).

Згідно із визначеними частинами 1, 2 статті 76 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) правилами судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, яка переглядається, ухвалою суду від 05 серпня 2010 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 28 жовтня 2010 року.

Як вбачається зі зворотного поштового повідомлення (а.с. 22), повістка, адресована ОСОБА_1 , була повернута до суду без вручення з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням строку».

Наступне судове засідання призначалось судом на 22 листопада 2010 року, але доказів направлення відповідачці судової повістки на вказану дату та вручення їй повістки матеріали справи не містять (а.с. 26, 27).

Наведене свідчить про те, що відповідачка не була повідомлена про час та місце судового засідання в порядку, визначеному статтями 74, 76 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції), що в силу положень частини 3 статті 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення у справі, а тому колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги.

Між тим, колегія суддів вважає, що суд зробив вірні висновки щодо вирішення спору по суті і відхиляє інші доводи апеляційної скарги.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1078 від 26 травня 2006 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» з 01 червня 2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста. Зокрема, позивач протягом 2008-2010 років постачає теплову енергію в будинок АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 квартирі АДРЕСА_4 якого проживає відповідачка ОСОБА_1 (довідка про проживання Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Мрія» від 23 квітня 2010 року, а.с. 4). На ім`я ОСОБА_1 як споживача послуг з теплопостачання відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3 .

Факт надання позивачем послуг з теплопостачання в опалювальні сезони 2008-2010 років підтверджується актами проведення підключення-відключення опалення до будинку АДРЕСА_2 (а.с. 5-6).

Згідно наданого ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» розрахунку відповідачка з жовтня 2008 рік по червень 2010 року оплату послуг з центрального теплопостачання не проводила, внаслідок чого утворився борг в сумі 2 622 грн. 55 коп. Вказаний розрахунок ОСОБА_1 не оспорюється.

Відносини з постачання теплової енергії на час виникнення спірних правовідносин регулювалися Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (далі Правила), відповідними положеннями ЦК України.

В силу статті 509 ЦК України (тут і далі у редакції закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до положень якої підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Одним з наслідків порушення зобов`язань є відшкодування завданих цим збитків (частина 2 статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі у редакції закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

В силу пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (аналогічні вимоги щодо обов`язку споживача сплачувати за послуги централізованого опалення передбачені пунктом 30 Правил).

Згідно наданих позивачем доказів на ім`я позивача відкрито особовий рахунок, проводиться постачання теплової енергії для опалення квартири та нарахування оплати послуг за отриману теплову енергію.

Таким чином, між сторонами фактично існують правовідносини, за якими позивач постачає у квартиру АДРЕСА_5 теплову енергію для опалення, а відповідачка є її споживачем. Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення виконував належним чином, але відповідачка за період з жовтня 2008 року по червень 2010 року оплату таких послуг не проводила і її заборгованість складає 2 622 грн. 55 коп.

Загальні підстави розірвання цивільно-правових договорів встановлені ст. 651 ЦК України: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

ОСОБА_1 порушила свої обов`язки щодо оплати вартості спожитих послуг, які надавались позивачем, а тому визначена останнім заборгованість, розмір та порядок нарахування якої відповідачкою не оспорюються, підлягає стягненню з неї.

Щодо аргументів апеляційної скарги про відсутність укладеного з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» договору та неналежну якість послуг з централізованого опалення, які надавались позивачем.

З огляду на положення статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил щодо обов`язку споживача проводити оплату спожитих комунальних послуг, відсутність укладеного сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення не звільняє відповідачку від виконання такого обов`язку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аргументи апеляційної скарги про відсутність укладеного між позивачем та відповідачкою договору щодо надання послуг з теплопостачання ґрунтуються на хибному розумінні викладених вище положень закону та обов`язків споживача комунальних послуг, які визначені відповідними нормами, а тому не заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 60 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 58 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції).

В силу статті 59 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Правил споживач має право на зменшення розміру плати в разі надання послуг не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання.

Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії.

Особливості оформлення претензій щодо кількісних та якісних показників надання теплопостачання передбачені Правилами, згідно пунктів 36-38 яких у разі незгоди з результатами перевірки кількісних та/або якісних показників надання послуг споживач і виконавець визначають час і дату повторної перевірки, для проведення якої запрошується представник уповноваженого органу виконавчої влади та/або органу місцевого самоврядування, а також представник об`єднання споживачів. За результатами повторної перевірки складається акт про неналежне надання або ненадання послуг, який підписується споживачем (його представником), представником виконавця, представниками уповноваженого органу виконавчої влади та/або органу місцевого самоврядування, а також представником об`єднання споживачів. За результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання або ненадання послуг (далі акт-претензія), який підписується споживачем та представником виконавця. У разі неприбуття представника виконавця в установлений договором строк для проведення перевірки кількісних та/або якісних показників або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії такий акт вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Таким чином, належним та допустимим доказом порушення виконавцем умов надання послуг з централізованого опалення є складений у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил акт-претензія, в якому відображені відхилення від нормативних якісних або кількісних показників.

З метою спростування правомірності заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надала до апеляційного суду на підтвердження своїх заперечень щодо належної якості послуг з централізованого опалення акт від 03 березня 2009 року (а.с. 87) щодо перевірки якості опалення у квартири АДРЕСА_5 , який складений та підписаний представником ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», але не підписаний споживачем ОСОБА_1 . Тобто цей акт не відповідає вимогам Правил щодо акту-претензії. Також відсутні відомості про звернення відповідачки на підставі даного акту до позивача з перерахунком. Тобто цей акт не є належним та допустимим доказом неякісного надання послуг позивачем у спірний період.

Щодо акту від 22 лютого 2011 року, то його також не можна вважати належним доказом по справі, оскільки його складено у період, який не увійшов у розрахунок заборгованості відповідачки.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що доказів істотного порушення позивачем зобов`язань з надання послуг з теплопостачання, які передбачені статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами, відповідачкою не надано.

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

За такого початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Розгляд даної справи у суді першої інстанції відбувся без участі ОСОБА_1 , з порушенням порядку її повідомлення про час та місце судового засідання, із заявою про застосування строку позовної давності вона звернулася до суду 21 січня 2020 року під час перегляду заочного рішення, а тому колегія суддів вважає, що вона мала право на таку заяву.

В силу частини 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язанням, що визначає щомісячні платежі (оплата комунальних послуг) перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Таким чином, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», звернувшись 03 серпня 2010 року за захистом свого права на отримання чергових щомісячних платежів за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2008 року по червень 2010 року, позовну давність не пропустило.

Щодо заявлених в апеляційній скарзі вимог про скасування ухвали суду за наслідками перегляду заочного рішення від 21 січня 2020 року.

Перелік ухвал суду першої інстанції, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, який визначений статтею 353 ЦПК України є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

А ні частина 1 статті 353 ЦПК України, а ні стаття 287 ЦПК України, якою визначений порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення, не передбачають можливість оскарження ухвали суду, якою залишена без задоволення заява про перегляд заочного рішення, але визначено право на оскарження безпосередньо заочного рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

За такого слід відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва про перегляд заочного рішення від 21 січня 2020 року.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки за наслідками перегляду апеляційної скарги рішення суду хоча і скасовано, але ухвалено нове про задоволення позову, з відповідачки на користь позивача слід стягнути сплачені останнім при зверненні з позовною заявою витрати на інформаційно-технічне забезпечення, пов`язане з розглядом цивільної справи у розмірі 30 грн., а також на користь держави судовий збір в розмірі 51 грн., оскільки на час звернення до суду першої інстанції з позовом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» було звільнено від сплати державного мита (а.с. 9).

Керуючись статтями 358, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2010 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

Позов Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 , на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», , 2 622 грн. 55 коп. заборгованості за спожиті послуги з теплопостачання та 30 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_4 , в дохід держави 51 грн. судового збору.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва про перегляд заочного рішення від 21 січня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 08 квітня 2020 року