Ухвала

21 січня 2020 року

м. Київ

справа № 757/31338/16-ц

провадження № 61-602ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Позняки-Жил-Буд», про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» (далі - ТОВ «РАДА 7») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Позняки-Жил-Буд» (далі - ПАТ «Позняки-Жил-Буд»), про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованість за житлово-комунальні послугиу розмірі 71 207,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 70 226,87 грн, три проценти річних у розмірі 9 737,49 грн та 2 267,58 грн - у відшкодування судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року - без змін.

Зі змісту оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про малозначність даної справи.

27 грудня 2019 року подана до Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року і передати справу повністю на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2019 року становить 1 921 грн.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що ціна позову ТОВ «РАДА 7» складає 151 171,69 грн.

У даній справі ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Право на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами попередніх інстанції не застосовано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 369/6771/15-ц. Крім того, заявник зазначає, що справа має для неї виняткове значення, оскільки вона є пенсіонером, особою з ІІ групою інвалідності та дитиною війни.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зазначені заявником у касаційній скарзі обставини, передбачені підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтовані тим, що вирішення справи Верховним Судом має виняткове значення для неї. Вказані доводи касаційної скарги не містять правових підстав для розгляду малозначної справи в касаційному порядку. Незгода заявника з діями позивача або з оскаржуваними судовими рішеннями у цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Посилання заявника на те, що вказана справа має виняткове значення для банку, оскільки вона є пенсіонером, особою з ІІ групою інвалідності та дитиною війни, є безпідставними, оскільки заявником не наведено логічного обґрунтування таких тверджень.

Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано.

Посилання ОСОБА_1 на незастосування судами попередніх інстанції правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 369/6771/15-ц, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки у вказаній справі правовідносини виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором. Правова позиція Верховного Суду України щодо початку перебігу позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки останні у справах № 369/6771/15-ц та № 757/31338/16-ц не є подібними.

Зміст наведених у касаційній скарзі обґрунтувань свідчить про те, що ОСОБА_1 не погоджується з наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказів та заперечує проти обставин, які суд визнав встановленими на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, нею не доведені, а судом не встановлені, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко