Справа № 758/7757/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Поляновській О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м Києва з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому, відповідно до останньої редакції позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 30.11.2006 року, укладеного між сторонами.

Позов обґрунтований тим, що 30.11.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк надав позивачеві кредит у розмірі 99000,00 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 10,8% річних та кінцевим строком погашення до 30.11.2027 року.

Позивач стверджує, що умови кредитного договору, а саме його ціна, є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Також, позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним в цілому, оскільки, він був укладений не у відповідності та усупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача», п.п. 3.2., 3.3., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затв. Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року.

За таких обставин, позивач прагне відновити свої порушені права та визнати недійсним редитний договір в цілому.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Підстави своїх заперечень відповідач виклав у відповідних запереченнях на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 30.11.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого Банк надав позивачеві кредит у розмірі 99000,00 доларів США зі сплатою процентної ставки у розмірі 10,8% річних та кінцевим строком погашення до 30.11.2027 року. (а.с. 11-15)

Згідно п. 1.4. Договору кредит надається Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

З метою належного виконання умов кредитного договору, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки № 34710 від 30.11.2006 року, відповідно до якого однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку. (а.с. 19-22)

Позивач стверджує, що кредитний договір є недійсним в силу того, що він укладався не у відповідності та усупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача», п.п. 3.2., 3.3., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затв. Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Позивач зазначає, що кредитний договір укладено в порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України. Так, вказана норма передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ця норма є загальною, відтак, для визнання правочину недійсним не може слугувати правовою підставою, так як підстави недійсності правочину є чітко визначеними та слугують як спеціальні норми для регулювання правовідносин такого роду.

Також, позивач стверджує, що кредитний договір укладено всупереч ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача».

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що умови кредитного договору є несправедливими.

Також, позивач стверджує, що кредитний договір укладено в супереч п.п. 3.2., 3.3., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затв. Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року.

Суд не приймає це до уваги, оскільки вищевказана постанова була прийнята після укладення спірного договору, а відтак договір апріорі не міг бути укладений у відповідності до її положень.

Разом з тим, суд вбачає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а відтак договір є укладеним та таким, що має бути виконаний належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави позову, а тому у його задоволенні суд вважає за необхідне відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко