Справа № 544/183/20
Номер рядка звіту 65
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 квітня 2020 року м.Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участю:

секретаря - Киричевської В.М.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав наступне. На підставі договору міни він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2 та його малолітні діти: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 . Однак у вказаній квартирі колишня дружина не проживає з грудня 2018 року, тобто понад один рік без поважних причин. Також вона не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Позивач вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 у звьязку з тривалою понад рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, а тому він як власник житла вимушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також додав, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі. Жили вони у невеликій квартирі, яку вирішили обміняти на більшу для того, щоб там проживати разом із сім`єю, так як народилась друга дитина. Однак сімейне життя з відповідачкою не склалось, тому їх шлюб було розірвано. У грудні 2018 року, коли вони ще проживали разом, він не стримався і вдарив дружину, тому вона залишила квартиру і пішла жити до своєї матері. Потім вони помирились, хотіли зберегти сім`ю, але спроба була невдалою і у березні 2019 року дружина знову від нього пішла. Діти також зареєстровані у квартирі разом з колишньою дружиною, але після розлучення вони проживають то з ним, то з дружиною. На сьогоднішній день у них є спір про місце проживання дітей, який знаходиться на розгляді в суді. Вважає, що квартира є його особистою власністю, тому колишня дружина не має на неї ніяких прав. На сьогоднішній день він хоче її продати та купити меншу, щоб разом з дітьми проживати в ній.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити виходячи з наступного. З позивачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Але шлюб було розірвано через те, що позивач постійно її ображав, бив, чинив насилля в сім`ї. У грудні 2018 року він її сильно побив, тому вона пішла від нього та звернулась до поліції. Однак пізніше вона забрала заяву з поліції, тому що з чоловіком помирились. Вона повернулась жити до чоловіка, проте у березні 2019 року після сварки знову від нього пішла. Вона неодноразово зверталась до поліції щодо неправомірних дій чоловіка відносно неї та дітей. Вважає, що оскільки квартира придбана під час шлюбу, у квартирі знаходяться речі, які також придбані під час спільного проживання з чоловіком, то вона також має право на квартиру, з якої чоловік хоче її виписати. Іншого житла у неї немає. Зараз вона тимчасово проживає у будинку, що належить її матері. Діти проживають то з нею, то з чоловіком, коли вона на роботі. Але на сьогоднішній день у них є спір про місце проживання дітей.

Суд, вислухавши сторони, розглянувши справу в межах заявлених вимог, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно договору міни квартир від 09.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.6-7).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітні діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою ЦНАП від 04.02.2020 №П2727 (а.с.9).

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 12.09.2019 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.10-11).

Відповідач ОСОБА_2 до березня 2019 року включно проживала у квартирі за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що визнано сторонами під час судового розгляду, у зв`язку з чим вказані обставини в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Разом із тим, згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як убачається з матеріалів справи та визнано сторонами у судовому засіданні, відповідачка ОСОБА_2 у березні 2019 року ще проживала у спірній квартирі, а до суду позивач звернувся у лютому 2020 року, тобто ще до спливу строку, визначеному законом. Наведене свідчить про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом передчасно.

Із доказів, наявних у справі, убачається, що відповідачка залишила своє зареєстроване місце проживання після того, як чоловік заподіяв їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона зверталась до поліції та було зареєстровано кримінальне провадження, Крім того ОСОБА_2 неодноразово скаржилась до поліції з тих підстав, що позивач не пускає її у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , щоб поспілкуватися з дітьми, коли вони знаходяться у батька (а.с.19-21, а.с.58-98). Вказані факти свідчать про те, що відповідач залишила місце свого проживання з поважних причин.

Також докази, наявні у справі, свідчать про те, що з 2019 року у сторін по справі постійно виникають суперечки з приводу місця проживання їх спільних дітей, спілкування з ними, у зв`язку з чим ОСОБА_2 неодноразово зверталась до поліції (а.с.58-98).

У своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що речей відповідачки у спірній квартирі немає. Однак позивачем на підтвердження вказаних обставин не надано належних та допустимих доказів, як того вимагають приписи ст.12, 81 ЦПК України, не здобуто таких доказів і в ході судового розгляду. При цьому відповідачка навпаки зазначає, що у квартирі залишились її речі та майно, яке було придбано спільно з позивачем, коли вони перебували у шлюбі, та на яке вона також має право.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не втратила право користування спірною квартирою, оскільки не проживає за місцем реєстрації з поважних причин. Крім того відповідачка не проживає у спірній квартирі лише з квітня 2019 року, а позивач звернувся до суду з позовом до спливу річного строку, визначеного законом. Отже відповідачка не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Таким чином у задоволенні позовних вимог слід відмовити з указаних вище підстав.

Керуючись ст.6-13, 76-81, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.04.2020.

Суддя Н.В.Нагорна