ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8410/19 Номер провадження 22-ц/814/838/20Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Пікуль В.П., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 08 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» внести зміни у відповідні документи обліку квартир, змінити власника вказаної квартири із батька ОСОБА_2 на дочку ОСОБА_1 , яка фактично прописана та проживає у цій квартирі; зобов`язати Відділ обліку та приватизації житла Полтавської міської ради внести зміни у документи обліку вказаного житла щодо власника, а саме із батька ОСОБА_2 на дочку ОСОБА_1 ; зобов`язати Виконавчий комітет Шевченківської районної у місті Полтаві ради внести зміни у документи права власності на вказану квартиру щодо власника, а саме із батька ОСОБА_2 на дочку ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що у документи на право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 не було помилково внесено ОСОБА_1 , яка є дочкою ОСОБА_2 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано на ОСОБА_2 у повній частці. Всіма документами про право власності займався забудовник - ЗАТ «Цивільбуд», яке, наразі, є банкрутом. Фактично у квартирі проживає ОСОБА_1 , яка здійснює всі оплати комунальних послуг. З метою переоформлення права власності на вказану квартиру відповідно до договору № 01-25 про участь у Фонді фінансування будівництва від 17.10.2007 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням суду не погодилися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та оскаржили його в апеляційному порядку подавши на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального, та процесуального права, прохали рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На момент розгляду справи сторони та інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 17.10.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (Довірителі), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Полтавабудінвест» (Управитель), з іншої сторони, було укладено Договір № 01-025 про участь у Фонді фінансування будівництва.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2, п. 1.4 вказаного Договору сторони домовились, що довіритель передає управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність Об`єкт інвестування (квартира за адресою АДРЕСА_1 ), а управитель приймає кошти у передбаченому договором порядку у довірче управління для фінансування спорудження зазначеного об`єкта будівництв; після оплати визначеної договором вартості Об`єкту інвестування за довірителем закріплюється квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Договір підписаний трьома сторонами: Довірителями - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також представником Управителя - ОСОБА_3. Згідно умов договору позивач та відповідач зобов`язувалися у рівних частках проводити фінансування будівництва.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи.

Судом також встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №208145 від 05.12.2011 р., що за ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради зареєстровано право приватної власності на 1/1 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 03.01.2012 року Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», що підтверджується Витягом з державного реєстру про державну реєстрацію прав №32759614 від 03.01.2012 року. Технічний паспорт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 виготовлений 04.10.2011 року на ім`я ОСОБА_2 , як власника у цілій частці.

Тобто, ОСОБА_2 є власником цілої частки спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ним на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, яке є чинним наразі, та не оскаржується позивачем у даній справі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що підставою набуття права власності за ОСОБА_2 було рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, про що зазначено у свідоцтві про право власності на спірну квартиру, а не Договір №01-025 про участь у Фонді фінансування будівництва, стороною якого була позивач та відповідач у справі. Рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, яке було підставою реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , ніким не оскаржувалося, не скасоване, не визнане недійсним у передбаченому законом порядку, тому ОСОБА_2 вважається законним набувачем права власності на спірну квартиру. Оскільки судом встановлено правомірність набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, відсутні будь-які підстави вважати, що останнім порушені будь-які майнові права позивача ОСОБА_1 на вказану спірну квартиру. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтями 356, 357 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Як вбачається, з наданих позивачем доказів, ОСОБА_1 приймала участь у сплаті 1/2 частини визначеної договором вартості спірної квартири. Даний факт не заперечується і відповідачем. При цьому доказів того, що позивач ухилилася від виконання вказаного обов`язку, а відповідач в повному обсязі сплатив вартість нерухомого майна матеріали справи не містять. Відсутні по справі і інші докази, які б вказували, про домовленість сторін про перехід на користь відповідача частини сплачених позивачем коштів.

Проте, право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , було визнано лише за ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної ради у м. Полтаві.

Суд першої інстанції на зазначені доводи уваги не звернув, та не надав оцінки тим обставинам, що фактично права позивача, за умови визнання права власності на квартиру за відповідачем одноособово, порушені, оскільки нею з метою придбання квартири у власність сплачено 1/2 частину її вартості за власні кошти.

За таких обставин вимоги позивача в частині визнання права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо визнання за позивачем права власності на інші 1/2 частину нерухомого майна, то в цій частині доводи позивача є необґрунтованими та недоведеними, і факт визнання відповідачем позову в цій частині не є підставою для їх задоволення, через невідповідність вимогам закону. Обставини справи, та доводи сторін, які є взаємовиключними, вказують не на наявність спору між сторонами в цій частині, а на бажання змінити режим власності нерухомого майно із спільного на приватний, у спосіб не передбачений законом.

З огляду на викладене висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги відповідно частково обґрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки вразі визнання права власності на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 повинна самостійно звернутися до відповідних органів для реєстрації своїх прав на вказану частку. При цьому на даний час зобов`язувати відповідні органи проводити передбачені законом дії по реєстрації за позивачем належного їй права власності на спірну квартиру, є передчасними та неефективними мірами, оскільки вказані дії входять до кола обов`язків вказаних органів, і останні повинні їх вчинити в межах своїх повноважень на вимогу позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2019 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2019 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ В.П. Пікуль ______________ О.О. Панченко