Постанова

Іменем України

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 539/1935/17

провадження № 61-40538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа за первісним позовом - Управління державної міграційної служби України в Полтавській області,

треті особи за первісним за зустрічним позовами: Служба в справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року у складі судді Іващенка Ю. А. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Карпушина Г. Л., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, Служба в справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що в період з 11 червня 2005 року по 09 червня 2008 року її син ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Після одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стали мешкати у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 1995 року. Оскільки сімейне життя у подружжя не склалося, то у 2007 році ОСОБА_2 переїхала разом з малолітньою дитиною на постійне проживання до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , з якими вони живуть вже близько десяти років. Однак, незважаючи на вказані обставини, відповідач не бажає добровільно знятися разом з дитиною з реєстраційного обліку, чимперешкоджає їй вільно розпоряджатися та користуватися власним майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба в справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради, Лубенське комунальне житлово-експлуатаційне управління, про вселення, посилаючись на те, що вона разом із сином була вимушена залишити спірну квартиру і переїхати жити до своїх батьків, оскільки за життя її колишній чоловік (син відповідача) створював нестерпні умови для їх спільного проживання. При цьому після смерті ОСОБА_3 відповідач вселила до вказаного помешкання квартирантів, які не допускають її до житла, хоча вона разом з дитиною мають право користування квартирою. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила вселити її разом з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до належної відповідачу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у 2007 році ОСОБА_2 добровільно переїхала разом з малолітньою дитиною на постійне проживання до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , з якими вони живуть вже близько десяти років. Матеріали справи не містять беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання ОСОБА_2 у належній ОСОБА_1 квартирі протягом встановленого законом строку.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У липні 2018 року ОСОБА_2 подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 рокуі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення права користування належним її колишній свекрусі житлом. Оскаржувані судові рішення порушують інтереси малолітньої дитини, яку фактично було виселено на вулицю. Місцевий суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки на обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалася на положення статті 71 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Лубенського міськрайонного суду Полтавської області.

12 вересня 2018 року справа № 539/1935/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 листопада 1995 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , однак з 23 липня 2004 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

З 11 червня 2005 року ОСОБА_3 (син ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 червня 2008 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , однак через сімейні негаразди у 2007 році відповідач переїхала разом із сином на постійне проживання до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , з якими вони живуть вже близько десяти років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод в користуванні його власністю.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що у 2007 році ОСОБА_2 добровільно переїхала разом з малолітнім сином на постійне місце проживання до своїх батьків, з якими вони живуть вже близько десяти років, а також те, що матеріали справи не містять беззаперечних та переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання ОСОБА_2 у належній ОСОБА_1 квартирі протягом встановленого законом строку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови в зустрічному позові.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінкузгідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення порушують інтереси дитини, яку фактично було виселено на вулицю, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що з 2007 року малолітній ОСОБА_6 проживає у квартирі, яка належить батькам його матері, що свідчить про наявність у нього права користування саме цим житлом.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надає такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла.

Доводи заявника про те, що факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами, не знайшли підтвердження під час розгляду справи та спростовуються встановленими судами попередніх інстанційобставинами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аргументи касаційної скарги про те, що місцевий суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 405 ЦК України, оскільки на обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалася на положення статті 71 ЖК Української РСР, яка регулює порядок збереження за громадянами жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Тому неправильне зазначення ОСОБА_1 правових норм на обґрунтування позову (стаття 71 ЖК Української РСР) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на користування та розпорядження своїм майном.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду першої інстанції було зупинене ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року, то у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов