Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3376/19 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 66 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу № 295/3376/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень прав власника шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що їй на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У цій квартирі зареєстрований її колишній зять - ОСОБА_2 , який фактично не проживає за адресою реєстрації із листопада 2000 року. Вона, як власник житла, не може розпоряджатися ним, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає у реалізації права власності. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України просила позбавити права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , так як в ньому він не проживає понад один рік без поважних причин.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що застосування судом першої інстанції положень ст. 316, 317, 355 ЦК України є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , так як ј належної йому частини вказаної квартири було передано її дочці ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по аліментам, у зв`язку із чим остання 15.01.2019 зареєструвала за собою право власності на отриману частину житла. Виходячи із цього вказує, що співвласниками спірної квартири є вона ( ОСОБА_1 ), її донька ОСОБА_4 та онука - ОСОБА_5 . Відповідач не проживає у квартирі, про що свідчать акти ОСББ «Вулик-21» та показання свідків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. Окрім того пояснила, що відповідач у спірній квартирі не проживає, проте є зареєстрованим, а тому враховується при розрахунку субсидії та нарахуванні пільг.

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом оголошення (ч.12 ст. 128 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є повноправним та законним власником спільної квартири, а, виходячи із принципу непорушності права власності, позбавлення власника права користування квартирою є неприпустимим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до принципу диспозитивності, який передбачено у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 подала Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №6491778 від 14.02.2005 року з якого вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.08.1999 (відділ приватизації) в рівних частках -по ј частці кожен, є вона, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.9).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано керувався принципом непорушності права приватної власності, закріпленого у ст. 41 Конституції України, та нормами цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Правильно встановивши обставини справи та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачу ОСОБА_2 зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності, тобто на таких же правах, як і, зокрема, позивачу ОСОБА_1 , а тому підстав для позбавлення його права користування житловим приміщенням немає.

Водночас, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додала документи, з яких вбачається, що на виконання виконавчого листа №2-3522, виданого 28.09.2000 Богунським районним судом м. Житомира про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання однієї дитини, державним виконавцем направлено до ЖФ ДП «Сетам» заявку для реалізації нерухомого майна - 1/4 частини трикімнатної квартири, загальною площею 72,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , належної на праві власності ОСОБА_2 . Електронні торги з арештованого майна боржника не відбулися на підставі відсутності допущених учасників торгів (а.с.65,66).

Згідно заяви стягувача ОСОБА_1 від 16.10.2018 відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» їй (стягувачу) передано у власність майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , а саме - 1/4 ч. квартири АДРЕСА_1 на загальну суму 60 987,50грн. (а.с.65,66).

15 січня 2019 року ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право власності на 1/4 ід. частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.63). Того ж дня право власності на зазначену частину квартири зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.64).

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач ОСОБА_1 не надала доказів неможливості подання документів, долучених до апеляційної скарги, до суду першої інстанції, а тому в силу наведених вимог закону, апеляційний суд їх не враховує. До того ж ОСОБА_1 не обгрунтовувала свої вимоги зазначеними доказами.

Окрім того, відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦПК України, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що ОСОБА_2 був власником частини квартири до січня 2019 року, а ОСОБА_1 звернулась до суду у березні 2019 року, тобто якщо й позивач вважає відповідача членом сім`ї, то на момент звернення до суду не було підстав для застосування ст. 405 ЦК України, оскільки минуло менше одного року з часу зміни статусу відповідача, а відтак відсутності його без поважних причин.

Водночас, ОСОБА_1 чи її дочка ОСОБА_1 , як новий власник частини квартири належної ОСОБА_2 , не позбавлені права звернутись до суду за захистом своїх прав з відповідним позовом та підставами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено в межах заявлених ОСОБА_1 вимог і на підставі поданих нею доказів, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.04.2020.

Головуючий Судді