Ухвала

14 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 489/7337/18

провадження № 61-5716ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на заочне рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства (далі - КНП) «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому просила суд: визнати звільнення незаконним та поновити її на посаді молодшої медичної сестри операційного блоку Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради; стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі під час вимушеного прогулу за період часу з 08 листопада 2018 року до дня винесення рішення у справі; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 3 000 грн; стягнути з відповідача на свою користь вартість неповернутого спецодягу у розмірі 350 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 28 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради від 08 листопада 2018 року № 406-К про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри (санітарка-прибиральниця) Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради з 14 листопада 2018 року.

Стягнуто з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 08 листопада 2018 року до 16 квітня 2019 року у розмірі 25 153,37 грн.

Стягнуто з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2019 року стягнуто з Миколаївської обласної дитячої клінічної лікарні на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2019 року змінено.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) операційного блоку Миколаївської обласної дитячої клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, правонаступником якої є КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, з 08 листопада 2018 року.

Стягнуто з КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 28 351,76 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 09 листопада 2018 року до 06 червня 2019 року без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

У решті заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2019 року змінено.

Стягнуто з КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради в дохід держави 998,31 грн судового збору.

У березні 2020 року до Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на заочне рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі.

Ціна позову у даній справі щодо вимог майнового характеру (стягнення заборгованості по заробітній платі; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди та вартості неповернутого спецодягу) становить 28 503,37 грн (3 000 грн + 350 грн + 25 153,37 грн = 28 503,37 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн * 100 = 210 200 грн).

Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу немайнового характеру щодо визання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Малозначна справа є такою з огляду на свої властивості, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на заочне рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк