Справа №628/3284/19
Провадження №2/628/85/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/повне/

03 квітня 2020 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Барабанової В.В.

за участю секретаря судового засідання Буткової В.М.

представника позивача адвоката Лежніної В.О.

прокурора Куп`янського відділу Ізюмської місцевої

прокуратури Мельник І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Куп`янську, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: Фермерське Господарство «Колос» про визнання права постійного користування земельними ділянками у порядку спадкування, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, в якому просить у порядку спадкування за законом визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою, площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та право постійного користування земельною ділянкою площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району, Харківської області.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 17 листопада 2015 року виконавчим комітетом Курилівської сільської ради Куп`янського району Харківської області. На день смерті вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 не залишила заповіту на випадок своєї смерті, що встановлено нотаріусом за даними спадкового реєстру. Після її смерті спадкоємцями за законом першої черги є дві її дочки ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач). У 2016 році на все відоме на той час майно ОСОБА_3 були отримані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Водночас у вересні 2019 року із листа ФГ «Колос» №48 від 16.09.2019 року вона дізналася, що у померлої матері на праві постійного користування перебували дві земельні ділянки.

Так, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000837 від 01.08.1997 року, ОСОБА_3 надано у постійне користування 31 га землі (кадастровий номер земельної ділянки: :10:000:0213) на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Також згідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000833 від 12.08.1999 року, ОСОБА_3 надано у постійне користування 19 га землі (кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:0209) на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області (віднесення до Ягідненської сільської ради здійснено при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі).

Про існування вказаних державних актів на момент оформлення спадщини їй відомо не було, а тому вона не подавала їх державному нотаріусу у 2016 році.

Оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом рідною дочкою та проживала із матір`ю на момент її смерті, тому у жовтні 2019 року звернулася до державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все нововиявлене спадкове майно.

ОСОБА_2 зазначає, що не скористалася своїм правом на отримання спадщини та не зверталася із заявою до державного нотаріуса про оформлення права постійного користування, яке належало ОСОБА_3 , тому вважає таке майно успадковане нею у повному обсязі.

Однак постановою державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 25 жовтня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ст. 92, 93 Земельного Кодексу України, що діяв на час відкриття спадщини і діє на сьогоднішній день, землі з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» не належить до таких, що можуть належати громадянам на праві постійного користування та можуть передаватись у спадщину, в той час як на день передачі спадкодавці цих земельних ділянок право постійного користування громадян для цієї категорії земель було передбачено. Тому, на думку державного нотаріуса, на даний час видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства немає можливості, також немає можливості видати такі свідоцтва на майнові права право постійного користування земельними ділянками.

Водночас у постанові від 25 вересня 2019 року державний нотаріус роз`яснила її право звернутись до суду за місцем знаходження нерухомого майна за захистом своїх майнових прав.

З огляду на зазначене, позивач ОСОБА_1 вважає, що має право успадкувати та оформити майно (право постійного користування землею), що належало за життя ОСОБА_3 , однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. Відмову державного нотаріуса вважає нічим іншим як втручання публічних органів у мирне володіння майном із порушенням «справедливого балансу».

Тому зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у неї немає. А тому у порядку спадкування за законом за нею підлягає визнанню право постійного користування земельною ділянкою площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та земельною ділянкою площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2019 року позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 листопада 2019 року.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2019 року в порядку забезпечення позову до вирішення спору по суті заборонено Головному Управлінню Держгеокадастру у Харківській області (ідентифікаційний код: 39792822, 61145, Харківська область, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, 8-9 поверх) вчиняти дії щодо поділу земельної ділянки площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, заборону приймати накази (інші рішення) про припинення права постійного користування спірними земельними ділянками, про надання дозволу на виготовлення проекту відведення спірних земельних ділянок або їх частин, проекту поділу цих земельних ділянок або їх частин, інших документацій із землеустрою, їх затвердження та передання у власність, користування, оренду, емфітевзис чи на іншому речовому праві, виставляти на земельні торги спірні земельні ділянки або земельні ділянки, що входять до складу спірних земельних ділянок.

21 листопада 2019 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, відповідач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у відзиві зазначив, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

За таких умов вважає, що правові підстави для визнання за спадкоємцем ОСОБА_1 права постійного користування на земельні ділянки відсутні. При цьому, між власником спірних земельних ділянок (органом виконавчої влади) та ОСОБА_3 не укладались договори, положеннями яких передбачалась би можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно з вимогами частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужими земельними ділянками.

09 грудня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 у відзиві зазначила наступне.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000837, дата реєстрації в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 01.08.1997р., ОСОБА_3 надано у постійне користування 31 га землі (кадастровий номер земельної ділянки :10:000:0213) на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області. Вказану земельну ділянку надано для розширення селянського (фермерського) господарства, про що вказано у державному акті.

Також, згідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000833 від 12.08.1999р., ОСОБА_3 надано у постійне користування 19 га землі (кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0209) на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області (віднесення до Ягідненської сільської ради здійснено при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі). Вказану земельну ділянку надано для ведення селянського (фермерського) господарства, про що вказано у державному акті.

24 жовтня 1997 року було проведено державну реєстрацію створення Фермерського господарства «Колос» (ідентифікаційний код 25178704).

Згідно до п. 1 статуту ФГ «Колос» (затвердженого головою ФГ «Колос» 29.09.1997р. та зареєстрованого 03.10.1997р.), ФГ «Колос» є формою підприємництва громадянки України ОСОБА_3 , яка виявила бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацією. Тобто ОСОБА_3 була єдиним засновником та головою ФГ «Колос».

Відповідно до п. 21 статуту ФГ «Колос» (затвердженого головою ФГ «Колос» 29.09.1997р. та зареєстрованого 03.10.1997р.), ФГ «Колос» зобов`язується забезпечити використання землі за цільовим призначення та згідно умов її надання.

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018р. у справі №384/992/16-ц «Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації, фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 згаданого Закону).

Тобто, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Суди встановили, що між ОСОБА_3 і Надвірнянською РДА укладено договір оренди земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства на підставі Закону України «Про фермерське господарство». Після державної реєстрації цього договору відповідачем засновано фермерське господарство, яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації...».

Також у п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №606/2032/16-ц встановлено, що за змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства, обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Тому право постійного користування цими земельними ділянками належить саме ФГ «Колос», оскільки земельні ділянки надавалися саме для розширення та ведення селянського (фермерського) господарства.

Так, саме ФГ «Колос» сплачує за вказані земельні ділянки земельний податок і жодних претензій від контролюючих органів, в тому числі від ГУ Держгеокадастру у Харківській області щодо цих земельних ділянок до ФГ «Колос» не надходило.

09 грудня 2019 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому остання вказує на те, що посилання відповідача на припинення права користування землею зі смертю особи спростовується витягами із Державного земельного кадастру. Згідно до офіційних даних Державного земельного кадастру, право постійного користування спірними земельними ділянками зареєстроване за померлою ОСОБА_3 , крім того, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області посилається на п. 6 Перехідних положень ЗК України, що є неконституційним та не чинним.

06 лютого 2020 року від заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Михаліка О.І. надійшла заява в порядку ст. 56 ЦПК України з повідомленням про вступ прокурора у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , посилаючись на те, що загроза порушень інтересів держави в даному випадку полягає в тому, що подання ОСОБА_1 позову про визнання в судовому порядку за нею права постійного користування на земельні ділянки у порядку спадкування створює умови для порушення встановленого законодавством порядку набуття прав на землю та зачіпає інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо володіння та розпорядження землею сільськогосподарського призначення.

З огляду на викладене прокуратурою здійснюються конституційні повноваження з представництва інтересів держави.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року заяву прокурора про вступ у справу задоволено. Допущено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом на стороні відповідача Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області Ізюмську місцеву прокуратуру.

10 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: Фермерське господарство «Колос» про визнання права постійного користування земельними ділянками у порядку спадкування.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: Фермерське господарство «Колос» про визнання права постійного користування земельними ділянками у порядку спадкування прийнятий до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: Фермерське господарство «Колос» про визнання права постійного користування земельними ділянками у порядку спадкування об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначає, що вона ОСОБА_4 , є рідною дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 08.05.1980 р. У подальшому вона змінила прізвище із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 та з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 у зв`язку із укладенням шлюбу. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 31.01.2020 р. №3, свідоцтвом про розірвання шлюбу від 21.02.2000 р. серія НОМЕР_3 , свідоцтвом про одруження від 10.11.2002 р. серія НОМЕР_4 , паспортом.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000837, дата реєстрації в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 01.08.1997 р., ОСОБА_3 надано у постійне користування 31 га землі (кадастровий номер земельної ділянки :10:000:0213) на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Також згідно до державного акту на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000833 від 12.08.1999 р., ОСОБА_3 надано у постійне користування 19 га землі (кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0209) на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області (віднесення до Ягідненської сільської ради здійснено при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі).

Частина 5 ст. 7 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XIІ (у редакції, що діяла на час видачі державних актів) встановлює, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

24 жовтня 1997 року було проведено державну реєстрацію створення Фермерського господарства «Колос» (ідентифікаційний код 25178704).

Статтею 31 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно до п. 1 статуту ФГ «Колос» (затвердженого головою ФГ «Колос» 29.09.1997 р. та зареєстрованого 03.10.1997 р.), ФГ «Колос» є формою підприємництва громадянки України ОСОБА_3 , яка виявила бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію.

Тобто ОСОБА_3 була єдиним засновником та головою ФГ «Колос».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 17 листопада 2015 року виконавчим комітетом Курилівської сільської ради Куп`янського району Харківської області. На день своєї смерті вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 не залишила заповіту на випадок своєї смерті, що встановлено нотаріусом за даними спадкового реєстру. Після її смерті спадкоємцями за законом першої черги є дві її дочки ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом) та ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом).

25 липня 2016 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовською С.О. після смерті ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом дочкам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині майнових прав засновника ФГ «Колос».

Відповідно до п. 1.5 статуту ФГ «Колос» (затвердженого протоколом загальних зборів від 01.08.2016 р.), майнові права засновника Господарства належать по 1/2 частині ОСОБА_2 (позивачу за зустрічним позовом) та ОСОБА_1 (позивачу за первісним позовом).

На момент відкриття спадщини спадкодавцю ОСОБА_3 належало, в тому числі, право постійного користування земельними ділянками, а саме:

- земельною ділянкою площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серія ХР- 19-00-000833 від 12.08.1999 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ- 019 від 22.10.2019 р.;

- земельною ділянкою площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серія ХР- 19-00-000837 від 01.08.1997 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ- 019 від 22.10.2019 р.

Право постійного користування вказаними земельними ділянками наразі зареєстроване за ОСОБА_3 , що не заперечується відповідачами та підтверджується витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р.

У лютому 2020 року вона звернулася до державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нововиявлене спадкове майно.

Однак постановою державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 03.02.2020 р. їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ст. 92, 93 Земельного Кодексу України, що діяв на час відкриття спадщини і діє на сьогоднішній день, землі з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» не належать до таких, що можуть належати громадянам на праві постійного користування та можуть передаватись у спадщину, в той час як на день передачі спадкодавці цих земельних ділянок право постійного користування громадян для цієї категорії земель було передбачено. Тому, на думку державного нотаріуса, на даний час видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства немає можливості, також немає можливості видати такі свідоцтва на майнові права право постійного користування земельними ділянками.

Водночас у постанові від 03.02.2020 р. державний нотаріус роз`яснила її право звернутись до суду за місцем знаходження нерухомого майна за захистом своїх майнових прав.

Також у постанові від 03.02.2020 р. державний нотаріус вказала, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині спадкового майна кожна.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що у порядку спадкування за законом за нею, ОСОБА_2 , підлягає визнанню право постійного користування однією другою (1/2) частиною земельної ділянки площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та однією другою (1/2) частиною земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

28.02.2020 року до суду надійшли відзиви заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Михаліка О.І. на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 та на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , в якому просить у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовити оскільки вказані позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Відзиви обґрунтовані тим, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

03.03.2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Харківській області за зустрічну позовну заяву ОСОБА_8 в якому просить у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Відзив обґрунтований тим, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, а тому вважають, що правові підстави для визнання за спадкоємцем ОСОБА_2 права постійного користування земельними ділянками відсутні. Між власником спірних земельних ділянок (органом виконавчої влади) та ОСОБА_3 не укладались договори, положеннями яких передбачалась би можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно з вимогами ч.1 ст. 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужими земельними ділянками.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, за участю її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лежніна В.О. у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі, які просила суд задовольнити та не заперечувала проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, зустрічний позов підтримала у повному обсязі, який просила суд задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Харківській області у судове засідання не з`явився, направив до суду заяви про розгляд справи без участі представника з урахуванням заперечень, викладених у відзивах на первісний та зустрічний позови.

Представник відповідача Фермерського господарства «Колос» у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника, у вирішенні спору покладаються на розсуд суду.

Прокурор Мельник І.П. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного і зустрічного позовів у повному обсязі, посилаючись на відсутність у позивача та відповідача будь-якого права на успадкування спірних земельних ділянок.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 12 ЦПК суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.15 ЦК України к ожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Заслухавши вступне слово представника позивача, позицію прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 17 листопада 2015 року виконавчим комітетом Курилівської сільської ради Куп`янського району Харківської області. (т.1 а.с. 13)

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними доньками ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_9 серія НОМЕР_5 (т.1 а.с. 14), свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_9 серія НОМЕР_6 , яка після укладання шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (т.1 а.с. 15), свідоцтвом про народження ОСОБА_11 серія НОМЕР_2 (т.1 а.с. 225), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження зміни дошлюбного прізвища від 31.01.2020 р. №3 із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , у зв`язку із укладенням шлюбу (т.1 а.с. 226-227), свідоцтвом про розірвання шлюбу від 21.02.2000 р. серія НОМЕР_3 (т.1 а.с. 228), свідоцтвом про одруження ОСОБА_12 від 10.11.2002 р. серія НОМЕР_4 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (т.1 а.с. 229).

ОСОБА_3 не залишила заповіту на випадок своєї смерті, що встановлено нотаріусом за даними спадкового реєстру.

Спадщину після її смерті прийняли її доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

25 липня 2016 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовською С.О. після смерті ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині майнових прав засновника Фермерського господарства «Колос». (т.1 а.с. 234)

Відповідно до п. 1.5 статуту ФГ «Колос» (затвердженого протоколом загальних зборів від 01.08.2016 р.), майнові права засновника Господарства належать по 1/2 частині ОСОБА_2 (позивачу за зустрічним позовом) та ОСОБА_1 (позивачу за первісним позовом). (т.1 а.с. 235-244)

Як передбачено статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, крім прав та обов`язків, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з постійного користування землею.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 ЦК України).

Відповідно до вимог частини 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частини 1 статті 1261 ЦК України частини у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

На момент відкриття спадщини, спадкодавцю ОСОБА_3 належало, в тому числі, право постійного користування земельними ділянками, а саме:

- земельною ділянкою площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000833 від 12.08.1999 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. (віднесення до Ягідненської сільської ради здійснено при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі);

- земельною ділянкою площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000837 від 01.08.1997 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. (т.1 а.с. 18, 18а, 19, 20)

Право постійного користування вказаними земельними ділянками зареєстроване за ОСОБА_3 , що не заперечується відповідачами та підтверджується витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. та витягом із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. (т.1 а.с. 21-30)

24 жовтня 1997 року було проведено державну реєстрацію створення Фермерського господарства «Колос» (ідентифікаційний код 25178704).

Статтею 31 Земельного кодексу України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно до п. 1 статуту ФГ «Колос» (затвердженого головою ФГ «Колос» 29.09.1997 р. та зареєстрованого 03.10.1997 р.), ФГ «Колос» є формою підприємництва громадянки України ОСОБА_3 , яка виявила бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію, тобто ОСОБА_3 була єдиним засновником та головою ФГ «Колос».

Оскільки позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом рідною дочкою та проживала із матір`ю на момент її смерті, а тому у жовтні 2019 року звернулася до державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все нововиявлене спадкове майно.

Однак постановою державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 25 жовтня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ст. 92, 93 Земельного Кодексу України, що діяв на час відкриття спадщини і діє на сьогоднішній день, землі з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» не належить до таких, що можуть належати громадянам на праві постійного користування та можуть передаватись у спадщину, в той час як на день передачі спадкодавці цих земельних ділянок право постійного користування громадян для цієї категорії земель було передбачено. Тому, на думку державного нотаріуса, на даний час видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства немає можливості, також немає можливості видати такі свідоцтва на майнові права право постійного користування земельними ділянками.

Водночас у постанові від 25 вересня 2019 року державний нотаріус роз`яснила її право звернутись до суду за місцем знаходження нерухомого майна за захистом своїх майнових прав. (т.1 а.с. 31-37)

У лютому 2020 року відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. із додатковою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нововиявлене спадкове майно.

Однак постановою державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Колосовської С.О. від 03.02.2020 р. їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ст. 92, 93 Земельного Кодексу України, що діяв на час відкриття спадщини і діє на сьогоднішній день, землі з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» не належать до таких, що можуть належати громадянам на праві постійного користування та можуть передаватись у спадщину, в той час як на день передачі спадкодавці цих земельних ділянок право постійного користування громадян для цієї категорії земель було передбачено. Тому, на думку державного нотаріуса, на даний час видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, передані спадкодавці на праві постійного користування для ведення фермерського господарства немає можливості, також немає можливості видати такі свідоцтва на майнові права право постійного користування земельними ділянками.

Водночас у постанові від 03.02.2020 р. державний нотаріус роз`яснила її право звернутись до суду за місцем знаходження нерухомого майна за захистом своїх майнових прав. (т.1 а.с. 230-232)

Згідно зі статтею 7 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державних актів) (далі ЗК України в редакції 1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Частина 5 ст. 7 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XIІ (у редакції, що діяла на час видачі державних актів) встановлює, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Виникнення права користування земельною ділянкою врегульовувалося статтею 22 ЗК України в редакції 1990 року, згідно якої право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України в редакції 1990 року).

Відповідно до статті 27 ЗК України в редакції 1990 року, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

1) добровільної відмови від земельної ділянки;

2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди;

5) нераціонального використання земельної ділянки;

6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки;

7) використання землі не за цільовим призначенням;

8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;

9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

25 жовтня 2001 року був прийняти ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року (далі ЗК України в редакції 2001 року).

До земель фермерського господарства, згідно частини 1 статті 31 ЗК України в редакції 2001 року, відносяться:

а) земельні ділянки, що належать на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

б) земельні ділянки, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності;

в) земельні ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Громадяни члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України в редакції 2001 року право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до приписів частини 2 статті 92 ЗК України в редакції 2001 року громадяни не можуть набувати право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

Згідно пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції 2001 року, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак, указаний пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) (далі - Рішення) визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

Пунктом 5.2 мотивувальної частини Рішення, Конституційний Суд України встановив, що стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Конституція України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Вказані норми Конституції України, як норми прямої дії, регулюють, у тому числі, право громадян володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та відповідний захист держави у разі його порушення.

Конституційний Суд України в Рішенні прийшов до висновку, що земля як об`єкт постійного користування, надана державою громадянам на законних підставах, виконувала і продовжує виконувати важливу соціально-економічну функцію. Вона є основою життєдіяльності і господарювання громадян. Так земельні ділянки, які було надано громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, є матеріальною основою життєдіяльності і господарювання не лише окремих громадян, а певного суспільного прошарку населення України.

Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені);

- постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати;

- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Відповідно до статті 141 ЗК України в редакції 2001 року, чинної на час відкриття спадщини, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Системний аналіз норм ЗК України в редакції, чинній як на момент одержання державних актів на спірні земельні ділянки так і на день смерті спадкодавця (редакції від 1990 та 2001 років), вказує на відсутність такої правової підстави для припинення права користування земельною ділянкою на підставі державного акту про право постійного користування землею, як смерть землекористувача.

На відміну від зазначених вище підстав, припинення права користування земельною ділянкою, ЗК України в редакції 2001 року містить норму (стаття 140) згідно якої, в разі смерті фізичної особи припиняється його право власності на земельну ділянку за умови відсутності спадкоємця.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини) та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Спірні земельні ділянки належали спадкодавцю саме на праві постійного користування, правовий режим яких, станом на день смерті ОСОБА_3 , чинним ЗК України для громадян України не унормований.

Указане право не може бути ототожнене з іншими видами права користування.

Зазначене вказує на порушення принципу правової визначеності.

В підпункті 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення, Конституційний Суд України зазначив, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішенням Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року у справі №17-рп/2010).

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення Європейського Суду з прав людини, далі ЄСПЛ або Суд, у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

До поняття «майно» ЄСПЛ відносить також майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви №10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.)

У справі Di Магсо v. Italy, §§ 48-53, ЄСПЛ вважав, що законне очікування заявника у зв`язку з майновими інтересами, наприклад, використання земельної ділянки та комерційна діяльність, пов`язана з ним, мали достатньо важливе значення для того, щоб вважатися «майном» в значенні статті 1 Протоколу №1.

Також, у рішенні ЄСПЛ «Остапенко проти України» (Заява №17341/02) від 14.06.2007 р. встановлено: «42. Уряд стверджував, що ділянка землі, з приводу якої скаржиться заявник, не може розглядатись як його «власність» у сенсі статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ), оскільки рішення від 4 квітня 2000 року передбачає передачу землі у довгострокове користування, а не у власність. Заявник не погодився. У цьому зв`язку Суд звертає увагу, що Конвенційними інституціями сформовано єдину позицію, згідно з якою «майно» у сенсі статті 1 Першого протоколу (994_535) може бути як «існуюче майно» (див. справу Van der Mussele v. Belgium від 23 листопада 1983 року, серія А, № 70, с. 23, п. 48), так і активи, включаючи скарги, в зв`язку з якими заявник може стверджувати, що він має щонайменше «законне сподівання» на те, що вони будуть реалізовані (див. рішення Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с. 21, п. 31, та Ouzounis and Others v. Greece, №49144/99, від 18 квітня 2002 року, п. 24).

У частині 1 статті 190 ЦК України зазначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Також, згідно до мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 8-р/2019 у справі № 1-76/2018(4090/17), порядок і умови набуття, припинення і здійснення права власності та користування землею охоплюються поняттям правового режиму власності.

У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року Суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

У рішенні «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, Суд визнав порушення «справедливого балансу», оскільки закон, окрім іншого, не встановлював жодної компенсації за вилучене майно та у заявників була відсутня можливість захисту своїх Прав. Тобто можна прийти до висновку, що у разі відсутності розумної компенсації особі за втручання держави у право мирно володіти своїм майном, порушується «справедливий баланс» та є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. При цьому, що правомірні очікування, що безпосередньо право мирно володіти майном є об`єктом правого захисту згідно ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.

Таким чином, за практикою ЄСПЛ право постійного користування землею є активом з огляду на наявність «законного сподівання» («правомірного очікування») землекористувача на реалізацію своїх прав щодо користування землею, тому таке право є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже підлягає спадкуванню.

У рішенні в справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року (заява №25921/02) Європейський суд з прав людини зазначив про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При цьому у рішенні Європейський суд з прав людини від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» (заява № 43768/07) наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В пункті 71 рішення ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота).

ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Будь-яке втручання органу влади у безперешкодне володіння майном повинно бути «законним», позбавлення майна можливе лише «на умовах, передбачених законом (Рішення ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії»).

Суд також зазначає, що з дня смерті ОСОБА_3 та на час розгляду справи судом, Фермерське господарство «Колос» є діючою юридичною особою та продовжує безперешкодно користуватися спірними земельними ділянками, що не заперечується сторонами у справі, а тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Таким чином, суд дійшов висновку про включення права постійного користування, що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000837 від 01.08.1997 року, відповідно до якого ОСОБА_3 надано у постійне користування 31 га землі (кадастровий номер земельної ділянки: :10:000:0213) на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області та державним актом на право постійного користування землею серія ХР-19-00-000833 від 12.08.1999 року, відповідно до якого ОСОБА_3 надано у постійне користування 19 га землі (кадастровий номер земельної ділянки: :01:000:0209) на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області (віднесення до Ягідненської сільської ради здійснено при реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі) до складу спадщини ОСОБА_3 .

Оформлення спадщини позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 позасудовим шляхом неможливе, що підтверджується постановами державного нотаріуса Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області Колосовської С.А. від 25 жовтня 2019 року та від 03 лютого 2020 року.

На підставі викладеного, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та враховуючи, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом, оскільки є рідними дочками спадкодавці ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, суд дійшов висновку що первісний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню та за нею підлягає визнанню у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки, площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району, Харківської області, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі та за нею також підлягає визнанню у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки, площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району, Харківської області.

Частково задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд враховує, що суб`єкт права власності на спірну земельну ділянку не змінюється, оскільки власником залишається Держава.

Що стосується посилань відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на припинення права користування землею зі смертю особи, то суд вважає, що це спростовується витягами із Державного земельного кадастру.

Так, згідно до витягу із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. щодо земельної ділянки площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано за ОСОБА_3 .

Також згідно до витягу із Державного земельного кадастру № НВ-019 від 22.10.2019 р. щодо земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів).

Частина 1 ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Дердавного земельного кадастру є обов`язковими.

Таким чином, згідно до офіційних даних Державного земельного кадастру, право постійного користування спірними земельними ділянками зареєстроване за померлою ОСОБА_3 .

Також у судовому порядку право постійного користування спірними земельними ділянками не припинялось.

Крім того, відповідач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області та прокурор посилаються на п. 6 Перехідних положень ЗК України, що є неконституційним та не чинним.

Так, п. 1 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5- рп/2005 у справі №1-17/2005, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (2768-14) щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Згідно до мотивувальної частини цього рішення, Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 6 Перехідних положень Кодексу (2768-14) через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись статтями 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерського Господарства «Колос» про визнання права постійного користування на земельні ділянки в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки, площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району, Харківської області.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: Фермерське Господарство «Колос» про визнання права постійного користування земельними ділянками у порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки, площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району, Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Фермерского Господарства «Колос» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 348,20 грн., сплачений при подачі позовної заяви до суду, в річних частках, по 128 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 840,80 грн., сплачений при подачі зустрічної позовної заяви до суду, в рівних частках, по 420,40 грн. з кожного.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року про забезпечення позову, а саме: заборона Головному Управлінню Держгеокадастру у Харківській області (ідентифікаційний код: 39792822, 61145, Харківська область, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, 8-9 поверх) вчиняти дії щодо поділу земельної ділянки площею 19 га з кадастровим номером :01:000:0209, яка знаходиться на території Ягідненської сільської ради Куп`янського району Харківської області та земельної ділянки площею 31 га з кадастровим номером :10:000:0213, яка знаходиться на території Петропавлівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, заборона приймати накази (інші рішення) про припинення права постійного користування спірними земельними ділянками, про надання дозволу на виготовлення проекту відведення спірних земельних ділянок або їх частин, проекту поділу цих земельних ділянок або їх частин, інших документацій із землеустрою, їх затвердження та передання у власність, користування, оренду, емфітевзис чи на іншому речовому праві, виставляти на земельні торги спірні земельні ділянки або земельні ділянки, що входять до складу спірних земельних ділянок продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

У відповідності до ч.1 ст. 354 ЦПК України якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений вище строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)…строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

На виконання вимог ч. 10 ст. 272 ЦПК України суд повідомляє учасникам справи веб-адресу сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою вони можуть отримати інформацію по даній справі: http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023/gromadyanam/csz/.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2020 року.

Суддя: В.В. Барабанова