Ухвала

02 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 664/2462/19

провадження № 61-5514ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди, який уточнив та просив суд: стягнути з відповідача на його користь завдані йому збитки, у зв`язку з ненарахуванням надбавки за його депозитами разом з упущеною вигодою до 16 жовтня 2019 року в сумі 4 770 грн; стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в сумі 12 210 грн; стягнути з відповідача на його користь реальні збитки від витрат робочого часу, тобто втрачений заробіток на поновлення його порушеного права споживача в сумі 3 004 грн; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати в сумі 102,30 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2015 року та 16 вересня 2015 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» були укладені договори № SAMDNWFD500 та № SAMDNWFD400 вкладу «Депозит Плюс строковий на 12 міс.». За умовами договору № SAMDNWFD500 він передав банку, а банк прийняв грошові кошти в сумі 50 000 грн, а за договором № SAMDNWFD400 200 000 грн.

Вказував, що відповідно пункту 15 договору, при новому терміні вкладу, він має право на збільшену процентну ставку, розмір якої визначений в умовах та правилах надання банківських послуг, розміщених на сайті банку.

У зв`язку із зверненням його дружини до суду з позовом про поділ майна подружжя, ухвалою суду в серпні 2016 року було накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на вказаних депозитних рахунках.

У червні 2017 року йому стало відомо, що банк при продовженні договору не застосував надбавку 0,5 %.

Зауважував, що він неодноразово як усно так і письмово звертався до банку з приводу того, що наявність арешту не перешкоджає нарахуванню надбавки, просив банк здійснити йому перерахунок. Зазначав, що посилання банку на умови та правила надання банківських послуг порушують його права як споживача.

Позивач, посилаючись на статтю 22 ЦК України, вважав, що йому завдані збитки за договорами у розмірі 4 770 грн, розрахунок яких наведений у позовній заяві.

Вважав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 12 210 грн та яка полягає у тому, що внаслідок ненарахування надбавки він пережив стрес, перебував у складному психоемоційному стані.

Позивач також зазначав, що відповідач повинен відшкодувати йому втрачений заробіток у розмірі 3 004 грн, розрахунок якого навів у позовній заяві, посилаючись на те, що для відновлення порушеного права, витратив значний час для збору доказової бази, складання та подання позову до суду, та цей витрачений час вважає своїм робочим часом, який має бути оплачений банком.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги закону щодо письмової форми договорів банківського вкладу від 15 вересня 2015 року та від 16 вересня 2015 року дотримано не було, відповідно, положення цих договорів є нікчемними та не створюють правових наслідків.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2019 року змінено в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» вимоги про захист прав споживача, відшкодування збитків, втраченої вигоди та моральної шкоди не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

У березні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в зазначеній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди, ціна позову у даній справі становить 19 984 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09 грудня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська