АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року

м. Чернівці

справа № 725/3942/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Конецька Д.Г.

позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 4 лютого 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив відновити іпотеку, предметом якої є нерухоме майно, а саме житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом повторного внесення державним реєстратором реєстраційної служби Чернівецької міської ради відомостей про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно, з моменту вчинення первинних записів з 3 травня 2007 року.

Посилався на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_4 за кредитним договором 3 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір №2506/0507/88-020-Z-l, предметом якого є житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаними договорами.

В ході проведення ліквідаційної процедури ПAT «Дельта Банк» співробітниками банку було виявлено факт неправомірного припинення іпотеки.

Незаконне припинення іпотеки та заборони відчуження були здійснені на підставі заяви ТОВ «Кредитні ініціативи», яке не є зареєстрованим іпотекодержателем та не мало жодних договірних стосунків із ПAT «Дельта Банк». Зняття з іпотечного майна заборон та обтяжень відбулося без відома позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 4 лютого 2020 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивач у 2014 році звертався до Садгірського районного суду міста Чернівці за захистом своїх порушених прав. За наслідком розгляду справи судове рішення від 14 липня 2014 року набрало законної сили 24 липня 2014 року, що відповідно до статті 261 ЦК України є початком перебігу строку позовної давності. 24 липня 2017 року строк позовної даності щодо вимог ПАТ «Дельта-Банк» до відповідачів сплив.

Судом встановлено, що право іпотекодержателя на іпотечне майно порушено, але строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови в позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 4 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції помилково визначив початком перебігу строку позовної давності дату набрання законної сили рішення Садгірського районного суду міста Чернівці у справі №726/178/14-ц, а саме 27 липня 2014 року. Позов у вказаній справі не виник з правовідносин між іпотекодавцем та іпотекодержателем. Під час розгляду справи апелянт не знав та не міг знати про порушення його права, як іпотекодержателя.

Перебіг строку позовної давності до вимог у цій справі починається з 19 липня 2018 року. Саме в цей день в ході проведення ліквідаційної процедури ПАТ «Дельта Банк» та інвентаризації було виявлено факт неправомірного припинення обтяження нерухомого майна іпотекою та заборони на відчуження такого майна.

Судом першої інстанції не враховано факт звернення апелянта до Чернівецького окружного адміністративного суду з вимогами про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора та відновлення іпотеки нерухомого майна.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу.

Просили рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 4 лютого 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилалися на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Позивачем не надано суду докази про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушили його права.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог, заявлених ним у позові.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

3 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір №2506/0507/88-020-Z-l. Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_5 з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором №2506/05007/88-020 від 3 травня 2007 року передала в іпотеку житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.20-23)

25 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до договору іпотеки №2506/0507/88-020-Z-l (а.с.24-26).

25 травня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги, в тому числі за кредитним договором від №2506/05007/88-020 від 3 травня 2007 року та договором іпотеки №№2506/0507/88-020-Z-l від 3 травня 2007 року (а.с.145-146).

З інформаційної довідки №131488651 від 19 липня 2018 року вбачається, що

30 грудня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Леордою М.А. був внесений запис про припинення іпотеки ПАТ «Дельта Банк» на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» №107658 від 30 грудня 2013 року.

30 грудня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Леордою М.А., був внесений запис про припинення обтяження ПАТ «Дельта Банк» на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» №107658 від 30 грудня 2013року (а.с.8-19).

Житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 з 30 грудня 2013 року належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою №131488651 від 19 липня 2018 року (а.с.8-19).

Заочним рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 14 липня 2014 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 2506/0507/88-020 в сумі 560 223 гривень 33 копійки (а.с.27-30).

На підставі вказаного вище судового рішення 10 жовтня 2014 року Садгірським районним судом міста Чернівці видано виконавчий лист №726/178/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості в сумі 560 223 гривень 33 копійки (а.с.31).

5 грудня 2015 року заступником начальника Садгірського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №46372094 щодо примусового виконання виконавчого листа №726/178/14-ц від 10 жовтня 2014 року (а.с.35).

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до Відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради про визнання протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії, закрито у зв`язку із неналежністю розгляду позову в порядку адміністративного судочинства (а.с.40-42).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, згідно частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, №898-IV (далі - Закону №898-IV) взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Частиною 1 статті 7 Закону №898-IV встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 17 Закону №898-IV іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про те, що в позові слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки є інші самостійні підстави для відмови у позові.

Згідно абзацу 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без

поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з

цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено

стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім

випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для

цього.

Відмовляючи в позові у зв`язку із застосуванням позовної давності суд першої інстанції насамперед повинен був встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулася за його захистом.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 442/8247/16-ц.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що позов про відновлення права іпотекодержателя шляхом повторного внесення державним реєстратором відомостей до державних реєстрів був поданий до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а державний реєстратор зазначений в якості третьої особи.

Апеляційним судом з огляду на зміст позовної заяви та заявлені вимоги встановлено наявність спору щодо права ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателя, на задоволення своїх вимог про погашення боргу за рахунок предмета іпотеки, яке виникло за іпотечним договором від 3 травня 2007 року №2506/0507/88-020-Z-l та порушено, на думку позивача державним реєстратором, внаслідок незаконного внесення відомостей до державних реєстрів про припинення іпотеки.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив фактично зобов`язати державного реєстратора реєстраційної служби Чернівецької міської ради вчинити дії, при цьому ПАТ «Дельта Банк» не залучив до участі у справі такого реєстратора, в якості належного співвідповідача.

Процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним. У відповідності до положень статті 53 ЦПК України суд не вправі вирішувати питання про права та обов`язки третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16.

Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у поставі від 5 лютого 2020 року у справі №440/1376/13-ц.

Крім того, відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 22 травня 2019 року у цивільній справі №310/7353/13-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Апеляційний суд вважає, що відновлення іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом повторного внесення державним реєстратором реєстраційної служби Чернівецької міської ради відомостей про обтяження нерухомого майна іпотекою та заборони на нерухоме майно, з моменту вчинення первинних записів з 3 травня 2007 року, є неналежним способом захисту.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 1 липня 2004 року, № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію прав (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, належним та ефективним способом захисту прав позивача, як іпотекодержателя, є оскарження запису про державну реєстрацію припинення іпотеки та обтяження ПАТ «Дельта Банк» щодо спірного нерухомого майна. У разі скасування вказаних записів державного реєстратора буде відновлено попередні записи про державну реєстрацію іпотеки.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №200/19503/16-ц та правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18.

Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності всіх відповідачів у справі та у разі звернення позивача до суду з позовом щодо застосування ефективного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала у пункті 86 постанови від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до всіх належних відповідачів з вимогою про застосування ефективного способу судового захисту, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 4 лютого 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 квітня 2020 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна