Справа № 536/1242/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2020 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючої судді Клименко С.М.

за участю секретаря судового засідання Мудрої В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням посилаючись, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , де зареєстровані її дочка ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які фактично з 2003 року у будинку не проживають. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, плату за житлово-комунальні послуги не вносить, чим перешкоджає їй повноцінно користуватись своєю власністю.

Просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, представник позивача адвокат Мельник О.В. надав заяву, де просив розглянути справу у його та позивача відсутність, позов підтримують та просять задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судової повістки, з заявою про відкладення розгляду справи не зверталася, причини неявки не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню враховуючи таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РС визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Установлено, що позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 квітня 2018 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 21.08.2019 за №1348 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно акту від 21 серпня 2019 року складеного депутатом Омельницької сільської ради ОСОБА_7 у присутності жителів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , але з 2003 року там не проживає.

Отже, ОСОБА_2 з 2003 року і по даний час не проживає в спірному жилому приміщенні та не користується ним без поважних причин. Поважності причин, з яких вона в жилому приміщенні не проживає та не користується ним, в судовому засіданні не встановлено. Добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, які необхідно поновити.

Вищенаведене є підставою для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В задоволенні позовних вимог про визнання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Підстава, на якій місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Керуючись ст.ст.13, 81, 259, 263-265 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду учасниками справи може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

СуддяС. М. Клименко