ЄУН № 336/457/19
пр. № 2/336/79/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Скибі О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири в порядку набувальної давності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , вказавши, що позивачам на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.06.2005 року. Відповідачем ОСОБА_3 подано позов про визнання зняття з реєстраційного обліку незаконним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 25.06.2005 року. Вказуючи, що відповідач тривалий час не користувався квартирою, натомість як позивачі відкрито володіють квартирою з 2001 року, просили визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 28.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залишено без руху.

05.02.2019 року позивачами подано уточнену позовну заяву, а також заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою суду від 06.02.2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору відмовлено, надано позивачам додатковий строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11.03.2019 року провадження по справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.07.2019 року було закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду.

11.02.2020 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не сповістив, відзив на позовну заяву не надав.

Представником відповідача адвокатом В?язовим В.В. до суду направлено заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином.

Судом відмовлено у задоволенні такого клопотання з наступних міркувань.

Згідно із ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р).

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселігіс Проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Отже наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Відповідач ОСОБА_3 у листопаді 2019 року досяг повноліття, тож набув можливості самостійно обстоювати свої інтереси в суді, натомість до суду з будь-якими заявами про відкладення розгляду справи не звертався.

Посилання адвоката В?язового В .В . на запроваджені заходи карантину в Україні як на підставу для відкладення розгляду справи суд до уваги не бере, адже у відповідності до чинного законодавства України суди України не припиняють своєї діяльності ані в умовах військового, ані в умовах надзвичайного стану, а тим більше в умовах карантину. Радою суддів України рекомендовано утриматись від відвідування судів особам, які не учасниками справи, а також тим, хто має ознаки вірусних захворювань.

Представник відповідача не був позбавлений можливості взяти участь в судовому засіданні із застосуванням засобів відеоконференцзв`язку, однак, з відповідним клопотанням до суду не звертався.

Станом на день розгляду справи строки для надання відзиву на позовну заяву, наданні доказів спливли.

Будь-яких поважних причин для неявки до суду як самого відповідача, такі і його представника, суду зазначено не було, тож судом справу розглянуто на підставі наявних у справі документів та з урахуванням усних заперечень проти позову, які висловив представник відповідача під час підготовчого провадження.

Судом розглядались клопотання про допит свідка, про залучення третьої особи без самостійних вимог, про врегулювання спору за участю судді, у задоволенні яких було відмовлено.

При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 17417 від 25.06.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності позивачів було зареєстроване 06.07.2005 року, як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку 19.05.2005 року ОСОБА_3 з місця проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , про визнання частково недійсним в 1/3 частині свідоцтва про право власності № 17417 віл 25.06.2005 року, визнання за ОСОБА_3 права на приватизацію 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_3 право проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (справа до цього часу не розглянута).

Згідно із довідкою начальника РЖЕ № 60 відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований проживаючим у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року по 19.05.2005 рік, а потім ОСОБА_3 знову був зареєстрований у квартирі з 30.08.2005 року.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 4 ЦПК України визначено право кожної особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачами обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

При цьому відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

З наданих суду доказів вбачається, що на момент звернення до суду з позовом, а рівно і на день розгляду справи судом, відповідач ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1 або її частки, а свідоцтво про право власності на житло, на підставі якого позивачі набули право власності на квартиру, не визнано незаконним та не скасоване.

З тексту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що останнім оскаржують правомірність анулювання своєї реєстрації у вказаній квартирі, а також захищається право на участь у її приватизації, натомість вимог про визнання права власності за собою ОСОБА_3 не висував.

За таких обставин, на момент звернення з позовом до суду права позивачів не порушені, тож захисту в судовому порядку, а тим більше у спосіб, про застосування якого заявлено вимогу, не підлягають, тож у позові належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири в порядку набувальної давності залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.І. Дацюк

Повне рішення виготовлено 13 квітня 2020 року