09.04.2020 Справа № 756/7554/19
Справа пр. №2/756/1301/20
ун. №756/7554/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 без надання йому іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У згаданій квартирі мешкає відповідач у справі ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 стверджувала, що відповідач систематично не сплачує за користування комунальними послугами.

Посилаючись на те, що у зв`язку з набуттям позивачем у власність квартири АДРЕСА_1 право користування відповідача указаним житловим приміщенням припинилось, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом визнання виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого житлового приміщення.

Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Позивач додатково пояснила, що 13 листопада 2019 року нею надіслано ОСОБА_3 лист з пропозицією добровільно знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 . У цьому листі позивач вказала, що у випадку акцепту відповідачем такої пропозиції, вона зобов`язується надати ОСОБА_3 в пожиттєве користування житлове приміщення площею 28,00 кв м в межах м. Києва. Проте відповідач відмовився від такої пропозиції.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_1 У квартирі АДРЕСА_1 він мешкав з 1984 року по 1987 рік, а з 1992 року і до сьогодні - постійно проживає у ній. У цьому житловому приміщенні також зареєстроване його місце проживання. ОСОБА_3 стверджував, що у нього немає іншого житла, а тому виселення його з квартири АДРЕСА_1 зробить його безхатченком. Відповідач стверджував, що у нього немає матеріальної змоги придбати у власність житло чи орендувати його. З цих підстав відповідач просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову. Щодо пропозиції позивача про позасудове врегулювання спору, то ОСОБА_3 зазначив, що він не може пристати на неї, оскільки за умовами позивача він спочатку повинен знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , а лише потім ОСОБА_1 зобов`язується надати йому для проживання інше житло. Реальної пропозиції забезпечення іншим житлом ОСОБА_1 не зробила. На думку відповідача, знявшись спочатку з реєстраційного обліку, він буде позбавлений житла та не отримає іншого в користування.

Заслухавши вступні слова позивача, її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За договором дарування квартири від 25 березня 2010 року, укладеним між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований), позивач у справі отримала в дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10-12).

У цій квартирі ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача ОСОБА_1 , мешкав з 1984 року по 1987 рік, а з 1992 року і до сьогодні - постійно проживає у ній. За цією ж адресою зареєстроване його місце проживання з 03 липня 1984 року (а. с. 15-16, 66).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії', заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідач покликався на те, що виселення його з квартири АДРЕСА_1 фактично позбавить його житла. Відповідач не заперечував проти того, що його право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 підлягає припиненню у зв`язку з договором дарування квартири, за яким ОСОБА_4 подарував вказану квартиру ОСОБА_1 , але його виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він стане безхатченком.

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України право користування відповідача квартирою АДРЕСА_1 припиняється із припиненням права власності попереднього власника ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 був вселений та набув право користування спірною квартирою у 1984 році як член сім`ї попереднього власника житла.

Усунення ОСОБА_1 на підставі ст. 391 ЦК України перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 буде мати наслідком виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу суд вважає за необхідне оцінити з урахуванням таких обставин: 1) чи можна вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції; 2) чи є у ОСОБА_3 будь-яке інше житло, окрім квартири АДРЕСА_1 ; 3) чи є спірна квартира єдиним житлом позивача.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , незалежно від її правового режиму, є достатні підстави для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції.

Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Усупереч наведеним законодавчим приписам позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на спростування тверджень ОСОБА_3 щодо відсутності у нього на праві власності чи на праві користування будь-якого іншого житлового приміщення, окрім квартири АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи засвідчується та не заперечується позивачем те, що вона має право користування квартирою АДРЕСА_3 , в якій з 27 січня 2000 року зареєстроване її місце проживання (а. с. 65).

Також суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 знала ще до отримання в дар квартири АДРЕСА_1 , що у ній проживає її рідний брат - відповідач у справі, а отже, вона мала можливість з`ясувати у нього підстави такого проживання, а також довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Тобто позивач, яка прийняла дарунок ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_3 , за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею члена сім`ї колишнього власника. Таким чином, ОСОБА_1 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті житлового приміщення в дар.

Зважаючи на наведені обставини, суд вважає, що виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 , яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, не є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідача надмірний тягар, позаяк може призвести до того, що він стане безхатченком.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 систематично не сплачує комунальні послуги за користування квартирою АДРЕСА_1 , то ця обставина не може слугувати підставою для виселення відповідача з спірної квартири, а надає право позивачеві у судовому порядку вимагати компенсації понесених нею витрат за оплату комунальних послуг за рахунок відповідача.

Крім цього, суд звертає увагу позивача на те, що випадки, коли особа може бути виселена без надання іншого жилого приміщення, передбачені у ст. 116 ЖК України, проте з таких підстав ОСОБА_1 позов не заявлено.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 09 квітня 2020 року