Постанова

Іменем України

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 215/2500/17

провадження № 61-17213св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у складі суддів: Зубакової В.П., Барильської А.П., Бондар Я.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 , у якому, як члена сім`ї він зареєстрував відповідача, проте останній з вересня 2015 року не проживає у вказаному будинку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив на підставі статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі судді Дудікова А. В. позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, який був вселений у спірний будинок, як член сім`ї власника, більше року не проживає в ньому без поважних причин, що в силу вимог статті 405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач вселився до спірного будинку, як член сім`ї матері - ОСОБА_3 , якій на праві власності належала Ѕ частина вказаного будинку. Крім того, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, до складу якої входить Ѕ частина будинку АДРЕСА_1 , а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_2 на підставі статті 405 ЦК України таким, що втратив право користування спірним будинком.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку, що відповідач вселився до спірного будинку не як член сім`ї позивача, а як член сім`ї іншого співвласника, оскільки в силу вимог статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, тобто всі питання щодо володіння, користування та розпорядження майном, у тому числі питання вселення до цього майна інших осіб вирішується співвласниками за взаємною згодою. Відступ від вказаного правила можливий лише за умови виділення співвласнику в натурі його частки із спільної часткової власності, проте докази такого виділення відсутні. Крім того, судом апеляційної інстанції не досліджувалися обставини щодо припинення родинних відносин співвласників спірного будинку а також обставини щодо прийняття відповідачем спадщини.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву нка касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2007 року будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , по 1/2 частині кожному.

11 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

09 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

23 жовтня 2017 року відповідач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , до складу якої входить 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що відповідач ОСОБА_2 вселився до спірного будинку, як член сім`ї матері ОСОБА_3 , якій за життя на праві власності належала Ѕ частка вказаного будинку, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки вселення позивача до спірного будинку було можливе лише за взаємною згодою співвласників будинку, є безпідставними та висновків суду апеляційної інстанції не скасовують, так як судом встановлено, що ОСОБА_2 вселився до жилого будинку як член сім`ї своєї матері ОСОБА_3 , яка, як власник 1/2 частки цього будинку користувалася ним для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї. Крім того, після смерті ОСОБА_3 відповідач у встановленому законом порядку прийняв спадщину до складу якої входить частина спірного будинку, а в силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що суд апеляційної інстанції не досліджував обставини прийняття відповідачем спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки у матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини, прийнята приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Онищук О. А. та зареєстрована в реєстрі за № 2958 (а.с.71).

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В.С. Жданова
В.М. Ігнатенко