ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/563/18Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/817/466/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

секретаря - Сович Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року, постановлене суддею Іванчуком В.М. у цивільній справі № 603/563/18 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що згідно укладеного кредитного договору № б/н від 20.09.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складають між нею та Банком Договір. Внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором станом на 03.07.2018 року утворилася заборгованість, яку в сумі 15 205, 15 грн. позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.09.2011 року в сумі 1 885 грн. 61 коп., що складає тіло кредиту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений судовий збір в сумі 1 762 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з невідповідністю висновків суду обставинам справи та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом належної правової оцінки долученим до її відзиву на позовну заяву доказам, таким як: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000143 від 11.09.2017 року, яким підтверджується факт порушення кримінального провадження за її заявою про викрадення сторонньою особою коштів з її кредитної картки та судовому рішенню від 12.11.2017 року, яким задоволено позов ПАТ КБ "Приватбанк" до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Беручи до уваги те, що грошові кошти з її кредитної картки були зняті сторонньою особою і вказані у позовній заяві кошти вона не отримувала, вважає відсутніми правові підстави повернення таких нею.

Також звертає увагу, на ненадання судом належної правової оцінки факту відсутності в матеріалах справи належним чином завіреної копії заяви № б/н від 20.09.2011 року, де повинні бути зазначені умови отримання та повернення коштів.

Крім цього, з урахуванням часткового задоволення судом позовних вимог банку, вважає безпідставним стягнення з неї усієї суми судових витрат в розмірі 1 762 грн.

У своєму відзиві АТ КБ "Приватбанк" відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною.

З урахуванням того, що апелянт користувалася кредитними коштами, належним доказом чого є зняття коштів з карткового рахунку позичальника, що стверджується випискою по особовому рахунку, вважає твердження ОСОБА_1 щодо недоведеності факту укладення договору з посиланням на непідписання нею Умов та Правил, відсутність Пам`ятки клієнта та належним чином завіреної копії договору такими, що свідчать про недобросовісність у виконанні своїх договірних обов`язків та ухилення від відповідальності за невиконання зобов`язань. При цьому, звертає увагу на необхідність врахування правового висновку Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного за результатами перегляду справи № 390/34/17 в постанові від 10.04.2019 року щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину, а також висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного в постанові від 05.06.2018 року за результатами розгляду справи № 338/180/207 щодо неможливості вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами.

Наголошує, що апелянтом не наведено жодних доказів на спростування нарахування заборгованості, а тому твердження про незаконність нарахування відсотків, пені та штрафів слід розглядати як безпідставні. Доказів, що відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами, Тарифами банку, або було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідач не надав. Разом з тим, вважає за необхідне врахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.09.2019 року в справі № 642/5533/15-ц, від 19.09.2019 року в справі № 127/7543/17, які підтверджують те, що закон не вимагає жодного підпису під публічно розміщеними Умовами та Правилами.

Звертає увагу на необґрунтованість апелянтом впливу факту відкриття кримінального провадження від 11.09.2017 року щодо викрадення коштів з кредитної картки на звільнення її від відповідальності з невиконання зобов`язань за кредитним договором, а також - на необхідність урахування порядку звернення клієнтів у разі викрадення коштів з карткових рахунків третіми особами. Беручи до уваги не зазначення апелянтом інформації щодо дати звернення її до Банку про блокування картки, вважає, що в силу ч. 16 ст. 14 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та п. 1.1.6.72 Умов та правил ризик збитків несе користувач, на якого, в тому числі, покладено також обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком у результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV -кодів. Вважає, що ОСОБА_1 не наведено достатніх доказів винуватості позивача в здійсненні розрахункових операцій за картковим рахунком, що виключає її відповідальність та вину й свідчить про обов`язок відповідача погасити заборгованість за кредитним договором. На думку Банку, апелянт вправі звернутися до винних осіб з вимогою про повернення та витребування отриманих без достатніх правових підстав коштів поза договірними відносинами відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Рішення суду в частині вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено, АТ КБ "Приватбанк" не оскаржувалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.09.2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку", за умовами якої вона погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані останній для ознайомлення у письмовому вигляді, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, а саме кредитний договір (а.с. 8).

З виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року вбачається, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк".

За розрахунком АТ КБ "ПриватБанк" станом на 03.07.2018 року заборгованість ОСОБА_1 за укладеним між нею та Банком кредитним договором № б/н від 20.09.2011 року становить 15 205, 15 грн., з яких: тіло кредиту - 1 885, 61 грн.; відсотки за користування кредитом - 5 091, 20 грн.; нарахована пеня - 7 028, 09 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (фіксована частина) і 700, 25 грн. (процентна складова) (а.с. 5-7).

СВ Монастириського відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000143 від 11.09.2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_2 , яка в 2014 році, перебуваючи в житловому будинку ОСОБА_3 та доглядаючи його хвору дружину ОСОБА_1 , шляхом вільного доступу таємно викрала в останньої кредитну картку № НОМЕР_1 банку "Приватбанк", з якої зняла гроші на загальну суму понад 9 000 грн. (а.с. 49, 67).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває й на час розгляду судом даної цивільної справи (а.с. 113).

В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що в анкеті-заяві позичальника від 20.09.2011 року ні вид платіжної картки, ні розмір бажаного кредитного ліміту, ні процентна ставка не зазначені.

Також, у вказаній заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та не визначено розмір останніх.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ "ПриватБанк", наданим Банком на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання батьківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою не містять дати документу та підпису ОСОБА_1 (а.с. 10- 24).

Аналогічно, ні дати, ні посилання на номер розпорядчого акту, яким він був затверджений Правлінням банку, ні підпису відповідача не містить наявний у справі Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (а.с. 9).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а відтак - стягненню з відповідача в користь позивача підлягає лише тіло кредиту в сумі 1 885, 61 грн., факт отримання ОСОБА_1 якого є доведеним.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем факту укладення договору приєднання. Беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів, що саме в долученій до позовної заяви редакції Витяг з Тарифів, Умови та Правила надання банківських послуг існували на час підписання заяви відповідачем і саме з такими вона була ознайомлена на час підписання заяви, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав вважати укладеним договір приєднання з ОСОБА_1 . При цьому, висновок суду першої інстанції в цій частині, як такий, що повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17, жодних сумнівів у колегії суддів не викликають.

Так, Велика Палата у вищевказаній справі дійшла висновку, що надані Банком Витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Роздруківка з сайту Банку також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В той час, матеріали справи не містять підтвердження, що саме надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла ОСОБА_1 , ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 20.09.2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Заперечення АТ КБ "Приватбанк" на апеляційну скаргу в частині безпідставності твердження ОСОБА_1 щодо недоведеності факту укладення договору з підстав непідписання нею Умов та Правил, відсутністю Пам`ятки клієнта з посиланням на користування кредитними коштами, належним доказом чого є зняття їх з карткового рахунку позичальника, а також з посиланням на недобросовісність у виконанні відповідачем договірних обов`язків та ухилення від відповідальності й необхідність врахування правового висновку Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеного за результатами перегляду справи № 390/34/17 в постанові від 10.04.2019 року щодо принципу добросовісності, який лежить в основі доктрини заборони суперечливої поведінки сторони правочину, а також висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного в постанові від 05.06.2018 року за результатами розгляду справи № 338/180/207 щодо неможливості вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, по-перше, рішення суду в даній справі в частині позовних вимог (про стягнення процентів і пені), у задоволенні яких позивачу відмовлено, останнім не оскаржувалось, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається, а по-друге, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, а також переваги позиції Великої Палати Верховного Суду над висновками Об`єднаної Палати чи Касаційного цивільного Суду, посилання позивача на необхідність врахування висновку Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеного за результатами перегляду справи № 390/34/17 в постанові від 10.04.2019 року чи висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.09.2019 року в справі № 642/5533/15-ц, від 19.09.2019 року в справі № 127/7543/17, які підтверджують те, що закон не вимагає жодного підпису під публічно розміщеними Умовами та Правилами, є необґрунтованим. Необґрунтованим слід вважати посилання на необхідність застосування висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного в постанові від 05.06.2018 року за результатами розгляду справи № 338/180/207 щодо неможливості вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами, як такого, що зроблений при вирішення справи з застосуванням зовсім інших правовідносин, ніж у даній справі.

Однак, з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача тіла кредиту в сумі 1885, 61 грн., як такого, що фактично було отримане відповідачем ОСОБА_1 колегія суддів погодитися не може, оскільки вказаний висновок не ґрунтуються на належних, допустимих і достатніх доказах, які б підтверджували даний розмір заборгованості за тілом кредиту, що не визнавався стороною відповідача в ході розгляду справи.

Зокрема, як доказ підтвердження заборгованості за тілом кредиту саме у вказаній в позовній заяві сумі, АТ КБ "Приватбанк" посилався на наявний в матеріалах справи розрахунок, проведений на підставі даних про розмір процентів, штрафних санкцій тощо, зазначених у Витягу з Тарифів (а.с. 5-7).

Разом з тим, як вбачається з цього Витягу, обслуговування кредитних карт "Універсальна" передбачає чотири види кредитних карт такого типу: "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна КОНТРАКТ" та "Універсальна ГОЛД". Кожна з них передбачає різний пільговий період, розмір процентної ставки, обов`язковий щомісячний платіж, комісію за обслуговування кредиту, розміри пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів і штрафи за порушення строків платежів за будь-яким із зобов`язань.

Однак, у долученій до позову заяві ОСОБА_1 відсутня будь-яка інформація про бажаний тип отриманої картки та інші умови кредитування (проценти, пені, комісії, штрафні санкції), в тому числі й порядок нарахування таких.

Не була предметом огляду й сама кредитна картка, яка, як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи була таємно викрадена з помешкання відповідача в 2014 році, з приводу чого з 11.09.2017 року СВ Монастириського відділення поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000143 (а.с. 49, 67).

Стягуючи з відповідача в користь позивача тіло кредиту, суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що вказаний у розрахунку його розмір утворився з урахуванням, як факту користування кредитними коштами, починаючи з вересня 2014 року, так і факту неодноразового повернення таких коштів. При цьому, повернуті кошти протягом чотирьох років Банком зараховувались на погашення отриманого тіла кредиту з урахуванням процентів, пені, штрафів, розмір і порядок обчислення яких зазначені в Тарифах, з якими, як вірно встановлено судом, відповідач не була ознайомлена.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, в той час як останнім є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 чт. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин справи, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Крім цього, за ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено умови, за яких певні обставини не підлягають доказуванню, яким, зокрема є визнання учасниками справи тих чи інших обставин, а ч. 6 - умови звільнення від доказування, які в даному випадку відсутні.

Враховуючи факт заперечення відповідачем ОСОБА_1 будь-якої заборгованості з посиланням в тому числі на не ознайомлення з наявним у справі Витягом з Тарифів, саме на позивача в силу вищенаведених вимог процесуального закону покладено обов`язок доведення розміру заборгованості, зокрема тіла кредиту.

Наявні у справі розрахунки не містять повної інформації про розміри отриманих відповідачем кредитних коштів і розмір внесених нею коштів для погашення кредиту. Також, він не містить інформації, з яких саме коштів і ким погашалися проценти, пеня, штрафи й тіло кредиту (за рахунок внесених безпосередньо позивачем чи за рахунок автоматичного списання банком з рахунку відповідача коштів, в тому числі, за рахунок того ж тіла кредиту, яке відповідач фактично не використовувала).

Посилаючись у своєму відзиві на апеляційну скаргу на ту обставину, що належним доказом зняття коштів з рахунку позичальника є виписка по особовому рахунку, АТ КБ "Приватбанк" разом з тим не долучив ні до позовної заяви, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні до апеляційної скарги вказаної виписки по рахунку ОСОБА_1 , яка б могла надати суду можливість перевірити розмір кінцевої заборгованості, в тому числі, й за тілом кредиту, оскільки, на думку колегії суддів, сам по собі факт користування карткою чи то відповідачем, чи іншою особою, яка викрала картку ОСОБА_1 , відображений лише у розрахунку, на думку колегії суддів не є належним, допустимим і достатнім доказом, який підтверджує обставини, що входять до предмета доказування в даній справі.

З урахуванням недоведеності позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту доводи та наявності в зв`язку з цим підстав для відмови в позові, доводи апелянта в частині ненадання належної правової оцінки судом першої інстанції факту викрадення в неї картки жодного правового значення для вирішення спору не мають.

Щодо стосується доводів апеляційної скарги відповідача в частині ненадання судом належної правової оцінки долученій нею до відзиву на позовну заяву копії рішення суду від 12.11.2017 року, яким вже було стягнуто з заборгованість за цим кредитним договором, колегія суддів вважає, що оскільки вказана копія рішення не містить інформації ні про номер справи, ні дати його ухвалення, ні суду який його ухвалив, то в суду відсутні підстави давати оцінку документу, що не містить необхідних для рішення суду реквізитів. Крім того, з тексту копії цього рішення вбачається про ніби-то стягнення заборгованості за кредитним договором SAMDNWFC7 від 20.06.2014 року, що не має відношення до даної справи.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами скасування судового рішення повністю або частково або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що доводи позовної заяви в частині наявності у відповідача перед Банком заборгованості з тіла кредиту на суму 1 885, 61 грн. в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження, а висновки суду першої інстанції в цій частині не ґрунтуються на належних, допустимих і достатніх доказах, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав для скасування рішення Монастириського районного суду від 22 січня 2020 року в даній справі та прийняття колегією суддів постанови про відмову в задоволенні вимог АТ КБ "Приватбанк" у повному обсязі.

Також, з урахуванням прийняття колегією суддів постанови про відмову в задоволенні вимог позивача, скасуванню підлягає рішення суду першої інстанції й в частині стягнення з відповідача в користь позивача судових витрат у розмірі сплаченого Банком за подання позовної заяви судового збору.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно вимог ч. 6 ст. 19 ЦПК України до числа малозначних закон відносить , у тому числі справи, у яких ціна позову не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи ціну позову даної справи, яка відноситься до категорії малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 77 ч.ч. 1, 2; 78 ч. 2; 80 ч.ч. 1, 2; 81 ч.ч. 1, 6; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 4; 376 ч. 1 п.п. 2, 3; 377 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 3 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року - скасувати. Прийняти нове рішення, яким у позові Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді