ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/617/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнило, до ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог зазначило що 18.05.2016 року о 14-36 годині по АДРЕСА_1 , з вини водія ОСОБА_1 була скоєна дорожньо-транспортна пригода. ОСОБА_1 керував автомобілем Тата LРТ613, державний номер НОМЕР_2 , який належав на праві власності Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України.

На дату скоєння ДТП ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних, транспортних засобів.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2016 року №335/6086/16-п.

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль марки Chevrolet aveo, державний номер НОМЕР_3 , який належав на праві власності ОСОБА_2 .

Розмір завданих збитків за пошкодження транспортного засобу відповідно до Звіту товарознавчої експертизи від 28.06.2016 року № 23/06/16 становить 122 081,45 грн.

У зв`язку з настанням події, передбаченої п. п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило виплату відшкодування ОСОБА_2 платіжним дорученням від № 7562рв від 04.10.2016 року в розмірі 59 881,45 грн.

Крім того, за послуги аварійного комісару згідно актів виконаних робіт та рахунків бюро перерахована сума 587,68 грн. платіжним дорученням № 10378рв від 06.09.2016 року і платіжним дорученням № А0746 від 12.10.2016 року перерахована сума 984,00 грн. Всього витрати бюро складають 61 453,13 грн.

На підстав зазначеного просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 61453,13 грн. спричиненої шкоди, 1600 грн. судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України матеріальну шкоду у розмірі 61453,13 грн. та судові витрати за оплату судового збору у розмірі 1600,00 грн.

У задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення матеріальної шкоди та судових витрат з обох відповідачів відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, просило скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

Моторне (транспортне) страхове бюро України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позовні вимоги є правомірними, судом досліджені всі обставини справи.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди був водієм Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, автомобіль, яким керував ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків, належить військовій частині, тому наявні підстави для стягнення матеріальної шкоди з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано учасниками справи, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2016 року у справі № 335/6086/16-п ОСОБА_1 , працюючого водієм у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлені наступні обставини.

18.05.2016 року об 14-36 годині, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Тата LPT613, державний номер НОМЕР_2 , по вул. Південне шосе, 71, у м. Запоріжжя, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП транспортні засоби пошкоджені, травмованих не має (а.с.6).

Постанова набрала законної сили 29.06.2016 року.

Відповідно до Звіту товарознавчої експертизи від 28.06.2016 №23/06/16 розмір завданих ОСОБА_3 збитків становить 122 081,45 грн. (а.с.7-15).

09.07.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.05.2016 року за участю транспортного засобу марки Тата LPT613, реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с.4).

У зв`язку з настанням події, передбаченої п. п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач здійснив виплату відшкодування ОСОБА_3 в розмірі 59 881,45 грн. (а.с.16,18).

Згідно з актом виконаних робіт від 31.05.2016 року та рахунком № НОМЕР_5 від 16.08.2016 року за послуги аварійного комісару Моторним (транспортним) страховим бюро України перерахована ТОВ «АК Укравтоекспертиза» сума 587,68 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 10378рв від 06.09.2016 року (а.с.19,20,21).

Відповідно до платіжного доручення № А0746рв від 12.10.2016 року за подачу заявки по об`єкту продажу 33609 «Chevrolet aveo» у відповідності до акту надання послуг № А0739 від 28.09.2016 року Моторним (транспортним) страховим бюро України перераховано ТОВ «Аудатес України» 984,00 грн. (а.с.22,23).

Згідно з копією посвідчення Серія НОМЕР_6 від 30.11.2015 року ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій (а.с.53).

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України посилалась на те, що згідно з п. 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі, а тому водій ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій, звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Пунктом 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить Моторне (транспортне) страхове бюро України у порядку, визначеному цим Законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, а тому відсутні підстави для задоволення позову для стягнення регресних виплат з військової частини, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки водій ОСОБА_1 керував не власним транспортним засобом, а транспортним засобом, що належить Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України.

Матеріали справи не містять доказів, що транспортний засіб марки Тата LPT613, реєстраційний номер НОМЕР_4 , належав ОСОБА_1 на будь-якій правовій підставі, тому відсутні підстави для застосування у даних правовідносинах п. 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також, в апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України обґрунтовує необхідність покладення обов`язку відшкодування заподіяної шкоди на ОСОБА_1 нормами Постанови Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» (далі - Положення).

У пункті 2 вищевказаного Положення визначено вид та характер шкоди, відшкодування якої регламентовано даним Положенням. Зокрема, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Оскільки предметом розгляду у даній справі є регресні вимоги з відшкодування майнових збитків, заподіяних не військовому майну, а майну третьої особи, норми наведеного Положення застосуванню не підлягають.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що вищезазначена Постанова Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР втратила чинність 31 жовтня 2019 року на підставі Закону N 160-IX від 03.10.2019 року.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова