ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1839/20 Справа № 201/5166/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Міністерства юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою посилаючись на те, що при розгляді органами влади України, зокрема у судах, він і особи, які розглядали чи розглядають його звернення так чи інакше посилаються або мають на увазі рішення ЄСПЛ, які в назвах заяв, що розглянуті цим судом, а отже й у назвах справ, містять вислів «Заїченко проти України», що відповідає як усталеній практиці ЄСПЛ, так і внутрішньому законодавству України.

При цьому такий вислів у багатьох випадках сприймається представниками влади буквально: ніби за мотивами звернення ЄСПЛ, за результами їх розгляду заявник є супротивником України та шкодить їй.

Особливо це можна побачити в документах заінтересованої особи, які подавалися нею до ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України», «Заїченко проти України № 2", "Аграчева та інші проти України" у спорах із ним та у апеляційних скаргах Міністрества юстиції України та прокуратури Дніпропетровської області в справі № 201/11110/17.

При цьому, він є захисником справжніх інтересів держави, що особливо проявлено у справі «Заїченко проти України».

Враховуючи викладене, просив встановити факт, що назви розглянутих ЄСПЛ заяв «Заїченко проти України» 29875/02, «Заїченко проти України № 2» № 45797/09 і «Заїченко проти України» № 5830/18 і зміст відповідних рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року, від 26 лютого 2015 року і від 06 грудня 2018 року слід розуміти так, що ОСОБА_1 за сутністю правовідносин і результатами їх розгляду захищає державу від шкідливої для неї діяльності формальних представників держави, тобто фактично заявник не «проти України», а «за Україну».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не додані докази на підтвердження того, що до подання заяви він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт, який він просив встановити, фактично встановлений вказаними в оскаржуваному рішенні рішеннями ЄСПЛ, наявність яких передбачає неможливість ефективного внутрішнього захисту.

16 січня 2020 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції подало відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що рішення суду прийнято на основі повно з`ясованих обставин, що мають значення для справи при правильному застосуванні норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, висновки в якому відповідають обставинам справи та базуються на зібраних у справі доказах.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що назва присвоюється справі відповідно до правила 47 Регламенту Суду прийнятому на пленарному засіданні ЄСПЛ 7 липня 2003 року, який набрав чинності 01 листопада 2003 року, в якому зазначено, що кожна заява, про яку йдеться у статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має містити найменування Договірної Сторони або сторін, проти яких подається заява.

Відповідним Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» регулюються відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, що також визначає Україну лише як відповідача.

Сторона по справі може подати клопотання про тлумачення рішення палати ЄСПЛ протягом одного року з моменту його винесення. Якщо палата вважає таке клопотання невмотивованим, вона його відхиляє. В іншому випадку сторони запрошуються для подачі письмових коментарів протягом встановленого ЄСПЛ строку. Після цього палата приймає відповідне рішення. Отже тлумачення відповідних рішень та їх окремих частин справ ЄСПЛ покладено на структурні підрозділи (палати) Європейського суду з прав людини.

Заінтересованою особою до суду надано завірені належним чином копії офіційних перекладів справ: «Заїченко проти України» № 29875/02, «Заїченко проти України №2» № 45797/09 та «Аграчева та інші проти України» № 11109/09.

Вивчивши матеріали справ, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у справах «проти» країн-підписантів (учасниць Ради Європи), безпосередньо і у справах, заявник є стороною по справі де відповідач Уряд країни, до якої звертається заявник.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не додані докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Проте з висновком суду погодитися не можливо, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження суд може розглянути і вирішити питання встановлення фактів, що мають юридичне значення, при цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт ( п. 1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до статті 2 ЦПК України завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Звертаючись до суду, заявник просив захистити справжні інтереси держави, оскільки слід розуміти, що ОСОБА_1 за сутністю правовідносин і результатами їх розгляду захищає державу від шкідливої для неї діяльності формальних представників держави, тобто фактично заявник не «проти України», а «за Україну», при цьому не зазначаючи діяльність яких саме формальних представників зумовлює його звернення та в чому саме полягає порушення його прав, що позбавляє суд можливості з`ясувати мету, для якої необхідне встановлення даного юридичного факту.

Натомість, шляхом подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення заявник намагається змінити назву заяв ЄСПЛ «Заїченко проти України № 2» № 45797/09 і «Заїченко проти України» № 5830/18 і зміст відповідних рішень ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року, від 26 лютого 2015 року і від 06 грудня 2018 року.

Так, відповідно до ст.13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Оскільки реєстрація вищевказаних заяв ЄСПЛ була проведена компетентним органом іноземної держави, у суду відсутні підстави для ухвалення рішення про встановлення юридичного факту, що « Заїченко за Україну», оскільки розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган іноземної держави, що має відповідну компетенцію.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вказаних положень не врахував, належним чином не перевірив заяву ОСОБА_1 , не з`ясував питання чи підлягає вказана заява захисту у такій спосіб та дійшов передчасного висновку про те, що заявником не додані докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

З урахуванням того, що помилкові висновки суду першої інстанції при ухваленні рішення призвели до неправильного застосування норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відмову у задоволенні заяви з тих підстав, що встановлення юридичного факту шляхом зміни назви заяв ЄСПЛ та за умови відсутності мети, для якої необхідне встановлення даного юридичного факту, не передбачено Розділом IV Цивільного процесуального кодексу України.

За таких обставин, відсутність факту порушення прав заявника, і як наслідок законних підстав для ефективного способу відновлення його порушених прав виключає можливість задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту

Згідно вимог ч. 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України - судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що заявник звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року- скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Міністерства юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида