УХВАЛА

02 квітня 2020 року

м. Київ

справа №161/7562/18

провадження №61-4734ск20

Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року та на постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що постановою Луцького міськрайонного суду від 05 травня 2015 року у справі №161/2604/15-а визнано протиправними дії УПФУ в м. Луцьку Волинської області щодо невиплати йому наукової пенсії відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» за період з 24 грудня 2001 року по 28 серпня 2002 року. Зобов`язано УПФУ в м. Луцьку Волинської області здійснити йому перерахунок та виплату пенсії згідно ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» за період з 24 грудня 2001 року до 28 серпня 2002 року з урахуванням виплачених сум.

Виконуючи вказану постанову суду, посадовою особою УПФУ в м. Луцьку Волинської області неправильно здійснено перерахунок пенсії з пенсії розміром 160,65 грн. (невідомого походження). Посадовою особою УПФУ в м. Луцьку Волинської області не перераховано наукову пенсію з середньомісячного заробітку, узятого за період праці з 01 січня 2000 року до 31 грудня 2001 року, що становить 441,27 грн., а пенсія з цього заробітку становить 353,01 грн, та не виплачено її з 24 грудня 2001 року до 28 серпня 2002 року з урахуванням виплачених сум. Також не нараховано компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 24 грудня 2001 року до 01 жовтня 2017 року, обчисленої за ст. 625 ЦК України, як це передбачено ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а його неодноразові звернення щодо виконання судового рішення від 05 травня 2015 року залишилися без розгляду.

Позивач вважав, що такими діями йому була заподіяна майнова шкода у розмірі 28 479,81 грн, яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, відмовлено у задоволенні позову.

10 березня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року та на постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 28479,81 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Диспозиція пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачає, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, таких доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року та на постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик