Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 461/11676/14-ц

провадження № 61-6357св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», третя особа - орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року в складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), третя особа - орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання недійсними кредитного, іпотечного договорів та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що в період

з 30 травня 1998 року до 16 вересня 2005 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей:

ОСОБА_4 , 1998 року народження, та ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Вказувала на те, що вона та діти зареєстровані в належній відповідачу квартирі АДРЕСА_1 , проте у 2013 році їй стало відомо, що зазначена вище квартира була передана в іпотеку банку на підставі договору кредиту, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що були укладені між відповідачами в справі.

Вважає, що дії ОСОБА_5 та ПАТ «Фідобанк» щодо укладення договорів є такими, що порушують права її неповнолітніх дітей, оскільки, під час укладання цих договорів ОСОБА_5 надав довідку про склад сім`ї, у незаконному виготовленні якої, останнього було визнано винним вироком Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2013 року. При цьому, незважаючи на те, що право користування спірною квартирою мали неповнолітні діти, оспорюванні договори були укладені без надання дозволу відповідного органу опіки та піклування.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати недійсними договір кредиту від 20 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Факторіал-Банк» (далі - АБ «Факторіал-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», іпотечний договір від 20 червня

2008 року та договір про задоволення вимог Іпотекодержателя від 20 червня

2008 року, а також просила скасувати відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., та відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В. М.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 травня 2015 року про виправлення описок, позов задоволено частково. Визнано недійсним іпотечний договір від 20 червня

2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я. за № 3801. Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я. за № 3803. Скасовано відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстровані 20 червня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я. Скасовано відомості у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстровані 01 квітня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В. М.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення зазначених вище правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мали неповнолітні діти, є підставою для визнання їх недійсними.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк» задоволено частково. Рішення Галицького районного суду

м. Львова від 20 травня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 травня 2015 року про виправлення описок, в частині задоволення вимог про скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7425962, зареєстрованих 20 червня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я. та скасування відомостей у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7426121, зареєстрованих 01 квітня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В. М., скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних позивачем іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, проте дійшов висновку про необґрунтованістьвимог в частині скасування відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в Державному реєстрі іпотек, оскільки визнання зазначених вище договорів недійсними є самостійною підставою для скасування таких відомостей. Доказів того, що у сторін виник спір із зазначеного вище питання, позивачем не надано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду Львівської області

від 12 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, колегія судів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ виходила з того, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції та погоджуючись з його висновком про визнання недійсними іпотечного договору

від 20 червня 2008 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя

від 20 червня 2008 року, установивши, що ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних договорів надав довідку, згідно з якою неповнолітні діти не проживали у квартирі, що є предметом іпотеки, тобто іпотекодавець на час укладення спірного договору не визнавав їхнє право проживання в жилому приміщенні, про що повідомляв іпотекодержателя, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів.

Оскажуваною постановою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк» задоволено. Рішення Галицького районного суду

м. Львова від 20 травня 2015 року, у якому ухвалами Галицького районного суду

м. Львова від 22 травня 2015 року виправлено описки, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що дії відповідача ОСОБА_2 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними, проте обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя судом не встановлено, а тому підстави для визнання оспорюваних позивачем договорів через навмисне неповідомлення відповідачем про наявність права користування предметом іпотеки неповнолітніх дітей, відсутні.

При цьому апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру, право власності на яку він набув не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів, а тому неповнолітні діти сторін, які зареєстровані в спірній квартирі, не можуть бути виселені без надання іншого постійного житла, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду

від 14 лютого 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга містить доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зокрема, заявник зазначає, що не погоджується з висновком апеляційного суду, оскільки він зроблений без надання належної оцінки доказам та без достатнього встановлення фактичних обставин справи. Звертає увагу на те, що оспорювані іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені між відповідачами в справі без попереднього дозволу органу опіки та піклування, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що іпотекодержатель знаходиться в стадії ліквідації, відповідач ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором, який забезпечений іпотекою квартири, право користування якою мають неповнолітні діти, у зв`язку із чим помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

У липні 2019 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду лист, в якому зазначає про обґрунтованість касаційної скарги та наявність підстав для скасування рішення апеляційного суду, оскільки апеляційним судом не враховано, що на момент укладання між відповідачами оспорюваних позивачем договорів, право користування предметом іпотеки мали неповнолітні діти, а отже на вчинення цих правочинів був обов`язковий дозвіл органу опіки та піклування. Проте з таким запитом відповідач ОСОБА_2 не звертався.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У березні 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано судді Лесько А. О.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 14 лютого 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що в період з 30 травня 1998 року до 16 вересня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_4 , 1998 року народження, та ОСОБА_3 , 2002 року народження.

20 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», укладено договір кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання ОСОБА_2 передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

20 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», укладено договір про забезпечення вимог іпотекодержателя.

Відомості про обтяження через укладення вказаних правочинів внесені у відповідні реєстри: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року встановлено, що у червні 2008 року, знаходячись у власній квартирі, відповідач власноруч підробив довідку ЛКП «Княже місто» з місця проживання форми № 2 про те, що за вищевказаною адресою проживає лише ОСОБА_6 (на той час дружина відповідача).

Судами також встановлено, що на час укладання оспорюваних позивачем договорів право в спірній квартирі, яка була передана ОСОБА_2 в іпотеку, були зареєстровані ОСОБА_4 , 1998 року народження, та ОСОБА_3 , 2002 року народження. Дозвіл на вчинення правочинів органом опіки та піклування не видавався.

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами щодо інтересів дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 177 Сімейного кодексу України

(далі - СК України) орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Врахувавши зазначені вище положення законодавства та встановивши недобросовісність дій ОСОБА_2 під час укладання іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який не повідомив банк про наявність у неповнолітніх дітей права користування квартирою, що передавалась в іпотеку та не отримав дозвіл органу опіки та піклування, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання цих правочинів недійсними.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які б свідчили про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а містить лише посилання на вчинення ОСОБА_2 оспорюваних правочинів без дозволу органу опіки та піклування, проте такий аргумент було обґрунтовано відхилено апеляційним судом, оскільки встановлено, що саме відповідач не повідомив про наявність у неповнолітніх дітей права користування спірною квартирою. Тобто діяв недобросовісно, про що також свідчать обставини, встановлені вироком Галицького районного суду м. Львова від 25 січня

2013 року.

Недобросовісності дій з боку іпотекодержателя чи інших обставин, які могли бути підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів, апеляційним судом не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик