Справа № 344/9427/18
Провадження № 22-ц/4808/278/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Маслей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А.01 жовтня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

27.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами.

В заяві зазначив, що між ним, ОСОБА_3 та відповідачем була досягнута домовленість, згідно якої, останній зобов`язався в термін до 01.09.2015 року оформити документацію по оренді земель сільськогосподарського призначення в декількох населених пунктах Тлумацького району Івано-Франківської області, а також відповідач зобов`язався після оформлення документації власними силами засіяти орендовані земельні ділянки та інші площі сільгоспкультурою.

Для виконання покладеного зобов`язання ним було передано грошові кошти в розмірі 15 000 дол. США.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх обов`язків, які були передбачені досягнутими домовленостями, та не повернув отримані кошти, а позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 57 279,88 грн. заборгованості по процентах за збереження та користування коштами та 11 839,85 грн. як 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, нарахованих за період з 16.06.2017 року по 16.06.2018 року, а всього 69 119,73 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі виникли правовідносини пов`язані з наданням послуг, які склалися на підставі договору про надання послуг, та такі є грошовим зобов`язанням, а, зважаючи на їх юридичну природу, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Проте позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем не виконано або неналежно виконано договір про надання послуг.

Крім того, позивач просив стягнути відсотки за збереження та користування коштами, посилаючись на право позикодавця на отримання від позичальника процентів від суми позики, однак договір позики між сторонами укладений не був, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача процентів за збереження та користування коштами.

При цьому суд вказав, що у даній справі відсутній належний суб`єктний склад учасників процесу, оскільки як вбачається з розписки кошти від позивача отримали відповідач та ОСОБА_3 , а не залучення осіб, прав та інтересів яких стосується даний спір, до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє таких можливості скористатися процесуальними правами і гарантіями для захисту своїх прав та інтересів.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що сторони уклали між собою договір, якими обумовили певні зобов`язання, в тому числі грошові, які виникатимуть у випадку невиконання зобов`язань по виконанню робіт та послуг, як це передбачено ч. 2 ст. 903 ЦК України, згідно якої якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначає, що оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання, то у нього виник обов`язок повернути кошти та три проценти річних, як це передбачено ст. 625 ЦК України, та відповідно у позивача виникло право вимагати у відповідача як солідарного боржника виконання обов`язку, а посилання суду на відсутність доказів невиконання відповідачем своїх зобов`язань не ґрунтується на законі, оскільки в силу встановленої ст. 614 ЦК України презумпції вини боржника, саме відповідач повинен був довести суду виконання ним зобов`язань, передбачених розпискою.

Також апелянт вважає незаконними посилання суду на факт незалучення іншого боржника до участі у справі, оскільки позивач вправі пред`явити позов як до обох солідарних боржників, такі і до одного з них, а також згідно ч. 3 ст. 53 ЦПК України суд за власною ініціативою може і повинен залучити третіх осіб, якщо рішення суду стосуватиметься їх прав та обов`язків.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони належним чином повідомлені про місце і час розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Як вбачається із копії розписки від 22 червня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_1 частку грошових коштів в сумі 15 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 315 000,00 грн., на оформлення документації по оренді земель сільськогосподарського призначення в населених пунктах АДРЕСА_1 , Делева АДРЕСА_2 загальною площею не менше ніж 500 га та терміном не менше ніж 15 р. Документація буде оформлена на юридичну особу ТзОВ «Галагросервіс 2000». Термін виконання робіт з оформлення документації до 01.09.2015 року (а.с. 2, 11, 12).

Також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язувалися після закінчення оформлення документації власними силами засіяти вищевказані площі ОСОБА_1 в розмірі до 200 га с/г культурою Топінамбур (Heliantis tuberosus соняшник бульбистий), зібрати та реалізувати врожай за доступною ринковою вартістю в цінах 2016 року, причому частка ОСОБА_1 в прибутку буде складати не менше як 50 % як у грошовій так і в натуральній формі від майбутнього врожаю.

У розписці ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обумовили, що у випадку неможливості виконання останніми зобов`язань з будь-яких причин (в тому числі форс-мажорних) вони зобов`язуються повернути ОСОБА_1 всі отримані від нього кошти з взаємодомовленою компенсацією за час простроченої вигоди.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених ч. 4 ст. 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Також позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентах за збереження та користування коштами в розмірі 57 279,88 грн., посилався на вимоги ст. 536 та 1048 ЦК України.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції встановивши, що між сторонами не було укладено договір позики, дійшов вірного висновку про відсутність підстав застосування вимог ст. 1048 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами.

При цьому, колегія суддів враховує, що сторони в договорі обумовили наслідки невиконання зобов`язань ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за цим договором з будь-яких причин (в тому числі форс-мажорних), а саме, що вони зобов`язуються повернути ОСОБА_1 всі отримані від нього кошти з взаємодомовленою компенсацією за час простроченої вигоди. Тобто сторони фактично визначили правові наслідки порушення зобов`язання та порядок визначення розміру таких.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем не виконано або неналежно виконано договір, укладений між сторонами. Зокрема позивачем не надано письмових претензій щодо неналежного виконання договору, або відмови прийняття результатів робіт (послуг).

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача процентів за збереження та користування коштами, а також для висновку про наявність підстав для спеціального виду цивільно-правової відповідальності, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання, отже відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що виходячи з презумпції вини боржника, встановленої ст. 614 ЦК України, саме відповідач повинен був довести суду виконання ним зобов`язань, передбачених розпискою, не приймаються до уваги, оскільки згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А як було зазначено вище, позивач не подав доказів звернення до відповідача з приводу невиконання домовленостей згідно розписки.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права тане містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 01 квітня 2020 року.