Провадження № 22-ц/801/872/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 рокуСправа № 127/31865/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/31865/19 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Вінницького національного аграрного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року, яке ухвалене суддею Бессараб Н.М. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 11 год 30 хв, повний текст складено 27 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вінницького національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони перебували у трудових відносинах та 06 серпня 2018 року позивача було звільнено з роботи.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 534,05 грн заборгованості по заробітній платі з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів; 17168,42 грн з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року по 14 вересня 2018 року із розрахунку 408,77 грн за кожен день прострочки.

22 серпня 2019 року вказане рішення Вінницького апеляційного суду було виконано, а компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні позивачу було виплачено лише за період з 07 серпня 2018 року по 14 вересня 2018 року. Тому позивач вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України за період з 15 вересня 2018 року по 22 серпня 2019 року (234 дні) у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 95652,18 грн.

Тому просив суд стягнути з відповідача 95652,18 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2018 року по 22 серпня 2019 року включно з подальшим відрахуванням 17217,39 грн (ПДФО - 18%) та 1434,78 грн (військового збору - 1,5%), а також понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року в розмірі 95243,41 грн з подальшим відрахуванням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти суми позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 3943,47 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Вінницький національний аграрний університет подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів. Просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лахнік О.В., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2020 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Таким чином законність та обґрунтованість рішення суду перевіряється в межах доводів апеляційної скарги, тобто в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 22 серпня 2019 року, тому за період затримки розрахунку при звільнення (з 15 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95243,41 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді викладача Брацлавського агроекономічного коледжу.

Наказом Вінницького національного аграрного університету від 08 травня 2018 року за №164 «Про ліквідацію відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» та на підставі наказу №178 від 22 травня 2018 року «Про попередження про звільнення у зв`язку з ліквідацією Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ» ОСОБА_1 був попереджений про наступне звільнення з 06 серпня 2018 року із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом ректора ВНАУ №238 від 02 липня 2018 року Брацлавський агроекономічний коледж було переведено на централізований бухгалтерський облік ВНАУ з 05 липня 2018 року для своєчасного проведення виплати стипендій, заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідних допомог та інших сум працівникам коледжу при звільненні.

Наказом ректора ВНАУ №270 від 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено із посади викладача Брацлавського агроекономічного коледжу ВНАУ з 06 серпня 2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зобов`язано бухгалтерію провести кінцевий розрахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

На момент звільнення роботи з позивачем не був проведений повний розрахунок.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року (справа №140/2425/18), рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 534,05 грн заборгованості по заробітній платі, 17168,42 грн середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з подальшим відрахуванням зборів та обов`язкових платежів. Постанову суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах розміру місячної заробітної плати в сумі 534,05 грн допущено до негайного виконання. Стягнуто з Вінницького національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2466,80 грн та 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с.6-9).

Як вбачається з матеріалів справи 22 серпня 2019 року відповідачем було виконано вказане судове рішення та виплачено позивачу всі присуджені Вінницьким апеляційним судом виплати трьома сумами - 4057,20 грн, 534,05 грн, 13820,57 грн, що підтверджується довідкою, виданою АТ КБ «ПриватБанк» від 27 серпня 2019 року (а.с.10).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеною постановою апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 на день його звільнення з роботи не було виплачено заробітну плату за серпень 2018 року в розмірі 534,05 грн, тому судом було стягнуто дану заборгованість по зарплаті, а також на підставі ст. 117 КЗпП України середньомісячну зарплату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 серпня 2018 року до 14 вересня 2018 року в розмірі 17168,42 грн.

Крім того, встановлено і не спростовано відповідачем належними доказами, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 408,77 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначив, що відповідач порушив строки розрахунку при звільненні і виплаті заборгованості по зарплаті в сумі 534,05 грн, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 15 вересня 2018 року до 22 серпня 2019 року, в сумі 95652,18 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Як вбачається з матеріалів справи, за період затримки розрахунку при звільненні з 07 серпня 2018 по 14 вересня 2018 року позивачу було виплачено 22 серпня 2019 року кошти в розмірі 17168,42 грн, тому у відповідача наявна перед позивачем заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за саме за період з 15 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року включно.

Колегія суддів приходить до висновку, що стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року в розмірі 95243,41 грн, суд першої інстанції вірно виходив з того, що як встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці, що передували звільненню (червень-липень 2018 року) становила 408,77 грн, робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 15 вересня 2018 року по 21 серпня 2019 року становить 233 дні, (408,77 грн середньоденна х 233 дні = 95243,41 грн).

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи щодо розміру належних позивачу сум при звільненні і безпідставно послався на довідку про розмір нарахованої заробітної плати при ухвалення оскаржуваного рішення, теж є безпідставними, оскільки зазначені обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2019 року (а.с.6 - 9), а у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання апелянта на відсутність вини університету у затримці виплати позивачу належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовано належними доказами.

Крім того, доводи апеляційної скарги в тому, що відповідач не міг в день звільнення провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок при звільненні, оскільки рахунки були призупиненні, а також посилаючись на порушення бюджетного законодавства, які могли призвести до нецільового використання бюджетних коштів, колегія суддів вважає безпідставними, так як закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Інші доводи є безпідставними та необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.