Провадження № 2/522/645/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 березня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав, -
До Приморського районного суду м. Одеси 19.08.2019 року звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , визначивши аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2118 грн. та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову відзначено, що після розірвання шлюбу між сторонами у 2014 році батько не цікавиться життям дитини та не бере участі у її виховані. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утриманні їх сина ОСОБА_3 у розмірі 1000 грн., втім відповідач жодного разу аліменти не сплачував, втім витрати на утримання сина зросли, так як і зріс мінімальний прожитковий мінімум на дитину відповідного віку.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2019 року провадження у справі було відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.09.2019 року.
У підготовче засідання 25.09.2019 року учасники справи не з`явилися, позивач подала заяву про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 14.11.2019 року.
У підготовче засідання 14.11.2019 року учасники справи не з`явилися, позивач подала заяву про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 16.01.2020 року.
Призначене судове засідання 26.02.2020 року було відкладено на 26.03.2020 року.
У судове засідання сторони не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач, який не зареєстрований в місті Одесі та Одеській області викликався до суду, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що 17.11.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №1332 та Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане виконавчим комітетом Розкішнянської сільської ради Лутугинського району Луганськох області Україна.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області у справі №431/3080/14-ц від 20.10.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 взятті на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджують відповідні довідки № та № від 25.10.2017 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14027/18 від 18.01.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1000 грн. з 10.08.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Головним державним виконавцем Луганського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Уваровою Н.О. 10.04.2019 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання виконавчого листа №522/14027/18, виданого Приморським районним судом м. Одеси 07.03.2019 року.

З довідки в.о. начальника Луганського міського ВДВС ГТУЮ у Луганській області Уварової Н.О. від 03.06.2019 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 03.06.2019 року становить 10087,14 грн.

Довідки з школи та лікарні, також нотаріально посвідчені показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідчать про відсутність ОСОБА_2 в житті сина ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходів одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. (ч.1 ст.184 СК України).

Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень.

Отже, починаючи з 01.01.2020 року, законодавством визначено мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, розмір якої на час розгляду справи дорівнює 2218,00 гривень. Мінімальний гарантований розмір аліментів встановлений у розмірі 1109 грн. на одну дитину.

Доказів того, що у відповідача є інші утриманці та він надає матеріальне забезпечення згідно із законом іншим особам, також доказів того, що відповідач не може надавати сину матеріальну допомогу, та про наявність інших істотних обставин, суду надано не було.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України) . Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За нормами частин 7, 8 ст. 7 СК України 7. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Враховуючи те, що позивачем не було надано належних доказів які б вказували на збільшення потреб дитини та зміну матеріального стану відповідача, проте зважаючи на те, що відповідач не сплачує мінімальний гарантований розмір аліментів, суд дійшов висновку, що необхідно збільшити розмірі аліментів з 1000 грн., враховуючи прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, до 2118 грн., як просить позивачка.

У частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , суд відзначає наступне.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Втім доказів, винної поведінки ОСОБА_2 в ухиленні від спілкування з сином з матеріалів справи не вбачається, не відвідування школи та закладів охорони здоров`я, враховуючи проживання в іншій області, не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

До матеріалів справи додано висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської рали №01-11/1637/1вих від 27.08.2019 року, згідно якого комісія вирішила вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд не приймає до уваги вищезазначений висновок, як необґрунтований та безпідставний, орган опіки та піклування приймаючи рішення про доцільність позбавлення батьківських прав оперував лише твердженнями ОСОБА_1 та телефонною розмовою з ОСОБА_3 , який вказав, що батько не бере участі у його житті.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає також стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав - задовольнити частково.

Змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14027/18 від 18 січня 2019 року, стягнувши з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2118 (дві тисячі сто вісімнадцять) гривень, щомісячно з дня пред`явлення позову, тобто з 19 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 02.04.2020 року.

Суддя: В.Я.Бондар