Ухвала

26 березня 2020 року

м. Київ

справа № 201/5307/19

провадження № 61-4709ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю та майнової шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю та майнової шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року у задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу неправомірними діями та бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

05 березня 2020 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки у ній не зазначено підстав касаційного оскарження.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

За таких обставин, ОСОБА_1 необхідно надіслати до суду касаційної інстанції уточнену редакцію касаційної скарги та її копію відповідно до кількості учасників справи, із зазначенням обов`язкових підстав для такого оскарження.

Крім того, у порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України, до касаційної скарги не додано документу, що підтверджує сплату судового збору в установленому порядку і розмірі. Касаційна скарга містить посилання про звільнення заявника від сплати судового збору з підстав визначених частиною третьою статті 22 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Наведені заявником доводи щодо порушення його прав, як споживача, з урахуванням предмета та підстав позову, не дають підстав для висновку, що на спірні правовідносини поширюються гарантії, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки предметом спору у зазначеній справі є відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю.

У зв`язку з наведеним заявникові необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) розмір судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову у справах про стягнення грошових коштів визначається - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Таким чином, заявнику необхідно сплатити судовий збір у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, з урахуванням ціни позову, але не менше 1 536,80 грн (1 921,00*0,4)*200%.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печер. р-ні/Печерс.р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA0026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2019 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 11 травня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга буде визнана неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик