Єдиний унікальний номер 242/5668/18
Номер провадження 22-ц/804/603/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року у складі суду Владимирської І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

30 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 28.04.2005 року був укладений договір купівлі-продажу між позивачем, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Приватним підприємством «Восход», відповідно до якого Приватне підприємство «Восход» продало, а позивач та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 купили нежитлову будівлю в рівних частках кожний, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 842,7 кв.м. Вищезгадана будівля 27.05.2005 року була зареєстрована в Селидівському бюро технічної інвентаризації. В серпні 2018 року позивач дізнався, що ОСОБА_3 подарувала 1/3 частку вищевказаної нежитлової будівлі ОСОБА_2 , договір дарування від 11.07.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Шарафєєвою І.В.. Посилання в договорі дарування, а саме в п. 1.1 договору, що ОСОБА_3 передає у власність обдарованому ОСОБА_2 1/3 частку нежитлової будівлі не відповідає діючому законодавству, оскільки відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та позивачем було куплено нежилу будівлю в рівних частинах кожний. Договором купівлі - продажу майна не визначено, що сторони набули вказану будівлю у часткову власність, тому вони набули її у рівних частинах, а саме майно є спільною їх власністю. Таким чином, оскільки договором не встановлені розміри часток та не встановлено де ці частки знаходяться у вищевказаній будівлі, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мали право розпоряджатися майном без згоди позивача та здійснювати відчуження часток шляхом дарування. А тому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частки нежитлової будівлі (універмаг з підвалом) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 842,7 кв.м. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору дарування від 11.07.2018 року ОСОБА_3 мала право розпоряджатися своєю часткою, а саме 1/3 часткою вказаної нежилої будівлі. Наявність вільного волевиявлення на укладення договору дарування, було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Договір дарування 1/3 частки нежитлової будівлі був укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку. Обдарований ОСОБА_2 прийняв подарунок, а тому саме він став повноправним власником майна у вигляді 1/3 частки нежилого приміщення, що належало ОСОБА_3 . Тобто, при укладенні договору дарування від 11.07.2018 року, сторонами були дотримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за наявності доброї волі, а тому, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, доводи та заперечення щодо неї

Не погодившись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі по справі, не мали права розпоряджатися майном, яке є спільною власністю без його згоди та укладати між собою договір дарування без його згоди. Вважає, що відповідачі не мали права укладати договір дарування частки, бо спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У зв`язку з тим, що договором не встановлені розміри часток та не встановлено де ці частки знаходяться у вказаній будівлі, тому відповідачі не мали права розпоряджатися майном без його згоди у тому числі і здійснювати відчуження часток шляхом дарування. Посилання в договорі дарування про передачу у власність 1/3 частини не відповідає діючому законодавству та фактичним обставинам справи бо відповідно до умов договору купівлі-продажу продавець продав, а покупці купили нежитлову будівлю в рівних частинах кожний. Вказане свідчить про існування спільної власності, а тому суд повинен був керуватися ст.ст.357,358 ЦК України та застосувати наслідки передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню. Позивач не спростовує тієї обставини, що нежитлова будівля була придбана співвласниками в рівних частках, тому воно не може бути спільною сумісною власністю. Право позивача не порушено жодним чином, оскільки частка майна належна співвласнику була подарована, а не продана.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідачі не мали права укладати договір дарування, оскільки частки нерухомого майна не виділені в натурі. В договорі купівлі-продажу було визначено режим вказаного майна: в рівних частинах кожній стороні, тому змінювати його ніхто не мав права. Визначення нотаріусом його часток в розмірі 1/3 частки є нікчемним.

Відповідач ОСОБА_3 не скористалася правом на подачу апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи попереджені належним чином підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрована в м.Донецьк, повідомлена шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі серії ВВТ № 499709 від 28.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т.І., та зареєстрованого в реєстрі за № 1337, приватне підприємство «Восход» продав, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 купили нежитлову будівлю (універмаг з підвалом), в рівних частках кожний, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 842,7 кв.м. (а.с.10)

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 7358008 від 27.05.2005 року, нежитлова будівля (універмаг з підвалом), за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/3 частці кожному, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі р. № 1337 від 28.04.2005 року.(а.с.107)

Згідно договору дарування 1/3 частки нежитлової будівлі серії ННI НОМЕР_1 від 11.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєвою І.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 636, ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 , а він приймає у власність 1/3 частку двоповерхової нежитлової будівлі (універмаг з підвалом загальною площею 842,7 кв.м.), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці комунальної власності розміром 0,1961 га, кадастровий № :03:018:0019. (а.с.121)

Укладений договір позивач вважає незаконним, підтвердженням чого є звернення з листами до КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Шарафєєва І.В.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги, що посилання в договорі дарування про передачу у власність 1/3 частини не відповідає фактичним обставинам справи та діючому законодавству, так як відповідно до умов договору купівлі-продажу продавець продав, а покупці купили нежитлову будівлю в рівних частинах кожний, тобто без визначення їх розміру, є неспроможними.

Як встановлено судом першої інстанції та з матеріалів справи вбачається, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.05.2005 року, виданого на підставі договору купівлі продажу, за кожним співвласником, якими є: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зареєстровано 1/3 частину спірного майна.(а.с.107)

Позивач не надав доказів, що рішення на підставі якого здійснено реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно у вказаних частинах було визнано недійсним.

Крім того відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Позивач не надав доказів, що розмір його частки у майні спільної часткової власності є іншим ніж зазначено у витягу про реєстрацію права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі, які є співвласниками нежитлового приміщення, не мали права без згоди позивача розпорядитися майном, здійснюючи відчуження частки шляхом дарування не ґрунтуються на законі.

Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до приписів ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Тобто правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги, що оскільки спірне майно є спільною власністю, а тому суд повинен був керуватися ст.ст.357, 358 ЦК України та застосувати наслідки передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України - непереконливі.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В правових позиціях, що викладені у постановах від 10 червня 2015 року у справах № 6-301цс15 та № 6-449цс15, Верховний Суд України зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Співвласник, згідно ст.362 ЦК України, має переважне право перед іншими особами тільки у разі продажу частки у праві спільної часткової власності, проте в даному випадку укладено договір дарування, а як наслідок відсутні підстави для визнання його недійсним з огляду на положення ст.ст.203, 215 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, позивачем не надано.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 02 квітня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 374, 375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав передбачених ст.389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева