Дата документу 07.04.2020
Справа № 937/2234/20
Провадження № 2/937/1693/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«07» квітня 2020 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі головуючого - судді Сметаніної А.В., при вирішенні питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Згідно з ч. 2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, проте суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Відсутність правовідносин виключає можливість судового захисту.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно ч.2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 посилається на ч.1 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

На запит суду, в порядку ч.6 ст. 187 ЦПК України, 06.04.2020 року надійшла відповідь з Департаменту реєстраційних послуг виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, відповідно до якої місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мелітополі не зареєстровано.

Проте, до відкриття провадження у справі, від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява з поясненнями та документами, зокрема копія паспорта громадянина України, з якої вбачається, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 .

Доказів, які б підтверджували, що на утриманні позивача перебуває малолітня дитина, а також відомостей щодо стану його здоров`я чи інших поважних причин неможливості виїхати до місця проживання відповідача, для застосування правил ч.2 ст. 28 ЦПК України, позивачем не надано.

Доказів домовленості подружжя про розгляд справи Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, суду не надано.

Крім того, з копії паспорта позивача, наданої до позову, взагалі неможливо встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце його проживання. Останнім відомим місцем його проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку була АДРЕСА_2 . Проте, 23.06.2006 року позивача знято з реєстрації за вказаною адресою. Жодних інших даних на підтвердження реєстрації місця проживання позивача у встановленому законом порядку ним не надано.

Таким чином, підстав для застосування судом правил ч.2 ст. 28 ЦПК України не встановлено, а отже, вказана цивільна справа територіально підсудна місцевому загальному суду Автономної Республіки Крим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, у зв`язку з неможливістю здійснюватиправосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та тимчасово окупованих територіях та забезпечення розгляду цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва.

Відповідно до Указу Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область та місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві. Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року. Повноваження Київського апеляційного суду поширюються на територію міста Києва. За таких умов до компетенції вказаного суду належить вирішення питання визначення підсудності у справах підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягає направленню до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Відповідно до ч.9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За таких обставин, враховуючи, що дана справа не підсудна Мелітопольському міськрайонному суду Запорізької області, її слід передати до Київського апеляційного суду для визначення підсудності місцевим загальним судам міста Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 27, 28, 31, 187, 258-261 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Передати цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до Київського апеляційного суду (03110, м. Київ, вулиця Солом`янська, 2А) для визначення підсудності місцевим загальним судам міста Києва

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду

Запорізької області: А.В. Сметаніна