Справа № 355/1081/19
Провадження № 2/355/21/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року Баришівський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Коваленка К.В.

з участю секретаря Старенької С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Баришівського районного суду Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.07.2019 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 19 червня 2019 року він дав в борг ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 18 500 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн.00 коп., що підтверджується Договором позики від 19.06.2019 року та написаною власноруч ОСОБА_2 розпискою про отримання вищезазначеної суми коштів.

В зазначений в договорі строк, борг відповідач не повернув.

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь несплачену суму боргу за Договором позики у розмірі 18500,00 грн. (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн.00 коп.;

Стягнути з відповідача витрати на юридичну допомогу в розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч) грн. 00 коп.;

Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився звернувшись до суду з заявою про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.. 128,130 ЦПК України, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, та постановити заочне рішення.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази по справі, суд, вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.»

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.»

Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

У судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2019 року ОСОБА_1 дав в борг ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 18 500 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн.00 коп., що підтверджується Договором позики від 19.06.2019 року та написаною власноруч ОСОБА_2 розпискою про отримання вищезазначеною суми коштів.

Відповідно зазначеного Договору позики від 19.06.2019 року укладеного між сторонами було встановлено термін повернення грошових коштів, а саме до 21 червня 2019 року, п.2 Договір позики від 19.06.2019 року, але відповідач умови цього договору не виконав та грошові кошти не повернув.

За статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.. 611 ЦК України «У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України "За договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості".

Відповідно до ст. 1049 ЦК України "Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором .Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

3. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.".

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року № 6-50 цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015р. по справі №6-1967цс15 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Слід також зазначити, що аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договорами позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі № 564/680/15-ц

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України «Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст.. 1050 ч 1 ЦК України «Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.»

Враховуючи викладені обставини, а також ті обставини, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти визначені родовими ознаками, а саме 18500,00 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн.00 коп. у встановлений договором позики строк, суд із врахуванням умов договору стягує із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 19.06.2019 року.

Вирішуючи питання стягнення витрат понесених позивачем на юридичну допомогу, суд зазначає наступне. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

На відміну від господарського процесу витрати на правову допомогу у цивільному процесі відшкодовуються не тільки у випадку надання такої допомоги адвокатом, а і іншій особі, яка є фахівцем у галузі права.

Проте, ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим надавши суду Договір про надання юридичних послуг від 17.07.2019 року(а.с.13) та акт приймання-передачі виконаних робіт(а.с.14) позивач не надав суду платіжних документів про оплату таких послуг. Крім того наданий суду договір про надання юридичних послуг від 17.07.2019 року не відповідає вимогам законодавства оскільки в даному договорі не вказано в якій саме справі надавались послуги , а розрахунок містить формальне зазначення вчинених дій та не містить розрахунку часу який був витрачений на вчинення даних дій. За таких обставин суд вважає, що оскільки позивачем не надано доказів - платіжних документів про оплату юридичних послуг, зазначена вимога не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. що підтверджено квитанцією №0.0.,1від 17.07.2019 року (а.с.1), а позов задоволено, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

На підставі ст..525,526,625,1046-1048,1054 ЦК України, ,керуючись ст..ст. 4,10,76,259,264-265,268 , 273 ,365 ЦПК України суд , -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого по АДРЕСА_2 заборгованість за договором позики від 19.06.2019 року в сумі 18500,00 (вісімнадцять тисяч п`ятсот) грн.00 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого по АДРЕСА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 768,40 гривень.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги ,відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя Баришівського

районного суду К. В. Коваленко