ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року

м.Суми

Справа №592/1469/20

Номер провадження 22-ц/816/924/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «КОМЕНЕРГО - СУМИ»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року в складі судді Хитрова Б.В., постановлену у м. Суми,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвоката Дмитренка В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, оскільки, враховуючи суб`єктний склад спірних правовідносин, на них поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а стосовно надання позивачем неналежних доказів, то суд може робити відповідні висновки лише ухвалюючи рішення у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу стороною відповідача не направлено.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Керуюча компанія «КОМЕНЕРГО - СУМИ», у якому просила визнати її заборгованість перед товариством у розмірі 3750 грн безнадійною дебіторською заборгованістю.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач є виконавцем послуг з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, у якому проживає позивач. Договір про надання послуг між сторонами не укладався, тому оплата за спожиті послуги здійснюється відповідно до тарифів встановлених Виконавчим комітетом Сумської міської ради. З січня 2016 року відповідач за позивачем обліковує борг у сумі 3750 грн за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Однак, позивач не визнає вказану заборгованість, оскільки такі послуги не надавались. На звернення позивача, відповідачем у листі від 11.03.2019 року надано відповідь, що з 2008 року по квартирі позивача кожного місяця не в повному обсязі здійснювалась плата за послуги, внаслідок чого виник борг, що відображено в оборотній відомості станом на листопад 2017 року. Проте яким чином виник борг відповідач аргументованої відповіді надати не може.

Крім того, у позові заявник посилалась на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення від сплати судового збору, а також, в обґрунтування свої вимог, позивачем було долучено, зокрема, копію письмового звернення до відповідача та наданої відповіді, копію оборотної відомості.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. суми від 04.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано протягом 5-ти днів з дня отримання цієї ухвали усунути наявні недоліки та роз`яснено, що в разі не усунення недоліків у строк, встановлений судом, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута особі, що звертається до суду.

Підставою для залишення позову без руху в ухвалі зазначено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не дотримано вимог, передбачених ст. 175 ЦПК України: не зазначено доказів стосовно не надання особою зазначену відповідачем послуг чи їх неналежної якості; не зазначено доказів, що заборгованість за 2017-2019 роки є безнадійною і що вимоги Податкового кодексу України можуть застосовуватись до взаємовідносин між сторонами спору; не зазначено доказів та посилань на Закон України «Про захист прав споживачів» стосовно того, що віднесення заборгованості до «безнадійної» врегульовано вказаним законом та звільняє від сплати судового збору при зверненні до суду, тому необхідно сплати судовий збір в сумі 840,80 грн.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху було направлено позивачу та її представнику, яку отримано ними 10 та 11 лютого 2020 року відповідно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, у строк визначений судом, не було виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Статтею 175 ЦПК України визначені вимоги до позовної заяви. Зокрема, позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним («Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 з підстав ненадання доказів, зазначених судом в ухвалі про залишення позову без руху, удавшись до надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, оскільки суд фактично зобов`язав позивача надати докази, що є предметом доказування під час розгляду даного спору по суті заявлених вимог.

Крім того, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Дія вказаного Закону поширюється на відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини, що виникають з приводу надання житлово-комунальних послуг між споживачем та виконавцем даних послуг.

Статтями три та п`ять Закону України «Про судовий збір» визначено вичерпний перелік пільг щодо сплати судового збору за об`єктами та суб`єктами відповідно.

При цьому ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

Тобто, стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», який є спеціальним законом саме в цій сфері захисту прав споживачів, підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку для залишення позовної заяви без руху і з підстав несплати судового збору, оскільки на спірні правовідносини між сторонами у справі поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», так як спір між сторонами виник з приводу нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, з підстав наведених в ухвалі суду від 04.02.2020 року, та як наслідок, - підстав для повернення позовної заяви.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання про відшкодування судових витрат за апеляційний перегляд ухвали підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича задовольнити.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко