Номер провадження: 22-ц/813/742/20
Номер справи місцевого суду: 06042020
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б.С.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеда С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна та визнання права власності на нього та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання заповіту нікчемним,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА та ДОВОДИ СТОРІН:

02.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в котрому просив суд визнати за ним, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на земельну ділянку площею 1,89 га, надану йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в Загнітківській сільській раді Кодимського району за межами села.

Зазначає, що після смерті батька - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на майно, що складається з земельної ділянки площею 1,89 га, надана йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в Загнітківській сільській раді Кодимського району за межами села право власності на яку було посвідчене державним актом серії 1-ОД № 007145,виданого Кодимською районною державною адміністрацією.

Спадкодавець за життя розпорядився належним йому майном та склав на нього заповіт,котрий посвідчений уповноваженою особою виконкому Загнітківської сільської раді Кодимського району та зареєстровано у витязі про реєстрацію заповітів в Спадковому реєстрі.

Відповідно до ст.1268 ЦК України він у визначений шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори за прийняттям спадщини,однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оскільки на спадщину претендує відповідачка - зведена сестра ОСОБА_1 .

В липні 2017 року відповідач подала заперечення на апеляційну скаргу посилаючись на те, що ОСОБА_2 є нерезидентом України, у 1986 році виїхав за межі України та є громадянином ПМР. У разі спадкування земельної ділянки сільськогосподарського призначення зобов`язаний її відчужити у відповідності до частини 1 ст.81 ЗК України та на те, що вона являється інвалідом першої групи безстроково з 06.01.1993 року.

17.07.2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами які уточнила в січні 2018 року в котрих просила визнати нікчемним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 23 лютого 1996 року секретарем виконкому Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області.

Вимоги обґрунтовувала тим, що при складені заповіту секретарем виконкому Загнітківській сільській раді Кодимського району Одеської області порушений п.33 Інструкції :

- не встановлена особа ОСОБА_3 , так як на момент його складання паспорт заходився у неї,

-не вірно вказаний номер будинку,не зазначена дата та місце народження заповідача, -заповіт не був прочитаний в голос та складений в порушені форми, що в силу ст.1257 ч.1 ЦК України визнається нікчемним та, відповідно до ст.215 ч.2 ЦК України, не потребує визнання його недійсним.

Зазначені порушення унеможливлюють встановити дійсної волі заповідача.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 просив суд залишити без задоволення заявлені вимоги посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року

позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна та визнання права власності на нього задоволено частково.

Виділено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПІ1 НОМЕР_1 , проживаючому в АДРЕСА_1 , та визнано за ним право власності на 5/6 частин земельної ділянки площею 1,89 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області, яка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 007145 виданого 06.04.2004 року. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання заповіту нікчемним відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухваленням нового, про відмову в позовних вимогах ОСОБА_2 , а зустрічні вимоги задовольнити посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, що мають значення для справи,які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заявник в апеляційній скарзі посилається на ті ж обставини, що і в зустрічній позовній заяві та на те, що районний суд не дав оцінки показам свідка ОСОБА_5 щодо власноручного підпису на заповіті,так як ОСОБА_6 поставив підпис під графою, що йому роз`яснені права,передбачені ст.534,535 ЦК України.

Заявниця зазначає, що позивач ОСОБА_7 не довів обставин,на які посилався,як на підставу своїх доводів та які спростовуються зустрічними вимогами.

Подальшому додала до апеляційного суду архівну довідку щодо знаходження ОСОБА_2 на військовій службі на території Респібліки Афганістан та договір купівлі-продажу від 04.06.2008 року будинку ОСОБА_3 , кошти від продажу якого на його рахунок не надходили.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином..

В силу ст.372 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

При цьому зазначає, що відповідно до частини 5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності сторін, є дата складання повного судового рішення.

У зв`язку з цим,та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 06.04.2020 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзив на неї дійшла наступного.

За нормою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується.

Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Права іноземців гарантовані статтею 26 Конституції України, в якій зазначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Виходячи з вищевикладеного, законодавець розмежовує права і обов`язки громадян України та іноземців.

Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею - земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно- правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 5 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Право власності на землю громадян врегульовано статтею 81 Земельного кодексу України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності;

в) прийняття спадщини.

За нормою частини 4 статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Виходячи з вищевикладеного, єдиною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільсько-господарського призначення - це прийняття спадщини.

Згідно частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до частини першої, третьої статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

За змістом зазначених норм законодавства, право власності на земельну ділянку, а також постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації.

Таким чином, набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема:

ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі;

погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17 (провадження № 61-15559св18).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.6).

23 лютого 1996 року він на ім`я ОСОБА_2 склав заповіт, який посвідчений секретарем виконкому в с. Загнітків Кодимського району.

ОСОБА_2 06 квітня 2004 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю площею 1,89 га на території Загнітківської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за № 356 ( а.с.7,9).

Стаття 1223 ЦК України встановлює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, заповіт який є предметом спору укладений секретарем виконкому Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області 23 лютого 1996 року( а.с.7 т.1)

Статтею п`ятою Цивільного кодексу України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

ЦК Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень), а тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми чинного на час складання оспорюваного заповіту Цивільного кодексу Української СРСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Згідно із частиною першою статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 543 ЦК УРСР, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Позивачем не надано доказів, що спадкодавець в період підписання заповіту перебував в безпорадному стані,не міг власноручно його підписати або не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанцій про те, що спірний заповіт було складено з дотриманням вимог закону, а відсутність напису про те, що ним прочитано заповіт не спростовує волевиявлення спадкодавця на посвідчення заповіту за встановленою законом процедурою у присутності заповідача.

Доводи апеляційної скарги на те, що позивач являється громадянином іншої держави не є правовою підставою для відмови в позовних вимогах так як за нормами земельного законодавства невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом України, є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (пункт «е» ст. 140 Земельного кодексу України).

Посилання на те, що на день вчинення заповіту паспорт спадкодавця знаходився в неї оцінюється критично оскільки при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу,яка звкернулась за вчинення нотаріальної дії за паспортом громадянина України або за іншими документами,що унеможливлюють виникнення сумнівів щодо особи громадянина,який звернувся за вчиненням нотаріальних дій.

Враховуючи вимоги стю.367 та у відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367,368,374,3795,381,382,384,389, 390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра