ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року

м. Київ

справа № 759/12887/15-ц

провадження № 61-35293св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Ул`яновської О.В., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, прийняту колегією ускладі суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 24 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого відповідач отримала кредит в іноземній валюті у розмірі 100 000 доларів США та зобов`язалася повернути кредитні кошти у строк до 26 квітня 2038 року й сплатити 13 процентів річних за користування кредитом.

ОСОБА_1 кредитні зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 86 660 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило достроково стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 660,00 доларів США, пеню за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 37 576,70 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до експертного висновку від 27 липня 2017 року № 03/17 документальне оформлення договору про надання споживчого кредиту не відповідає чинному законодавству, оскільки не дотримано вимог пункту 2 статті 19 та пункту 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пунктів 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

За період з 26 травня 2008 року по 23 січня 2015 року відповідачем у гривневому еквіваленті при ціні кредиту у розмірі 505 000 грн фактично сплачено 811 780 грн 07 коп., що перевищує сукупну вартість кредиту на 306 780 грн 00 коп.

Позивачем надано розрахунок, що містить тільки дані про порядок та розрахунок заборгованості за пенею, інфляційними втратами та трьома процентами річних, повний розрахунок заборгованості відсутній.

Позивачем не надано доказів на підтвердження посилань про неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та відомостей про час, з якого припинено внесення щомісячних платежів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать наявним у справі доказам та зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а саме статей 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, тому не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд касаційну скаргу задовольнити.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив, у якому просила суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано зі Святошинського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 759/12887/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. За умовами укладеного договору позивач надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 100 000 доларів США, що в еквіваленті на час укладення договору становило 505 000 грн, а відповідач зобов`язалася повернути кредит не пізніше 26 квітня 2038 року та сплатити 13 процентів річних за користування ним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 6 вересня 2016 року у справі призначено судову фінансово-кредитну експертизу.

З результатів експертного дослідження судами встановлено, що документальне оформлення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 квітня 2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не дотримано вимог пункту 2 статті 19 та пункту 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пунктів 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Також встановлено, що за період з 26 травня 2008 року по 23 січня 2015 року відповідачем в еквіваленті у гривнях при ціні кредиту у розмірі 505 000 грн фактично сплачено 811 780,70 грн, що перевищує його сукупну вартість на 306 780,07грн.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги та відзиви на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що укладений сторонами кредитний договір оформлений без дотримання вимог пункту 2 статті 19 та пункту 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пунктів 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту з посиланням на експертний висновок від 27 липня 2017 року № 03/17.

Відповідно до вказаного експертного висновку відповідачем за період часу з 26 травня 2008 року по 23 січня 2015 року фактично сплачено 811 780,07 грн, що на 306 780,07 грн перевищує сукупну вартість кредиту, яка у гривневому еквіваленті становила 505 000 грн.

Крім того, суди вказували на те, що позивачем не доведено факту неналежного виконання позичальником узятих на себе кредитних зобов`язань, а також не надано розрахунку заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Суд касаційної інстанції критично ставиться до висновку судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» у зв`язку із невідповідністю документального оформлення кредитного договору вимогам пункту 2 статті 19 та пункту 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пунктам 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, з огляду на таке.

Зі змісту укладеного сторонами договору про надання споживчого кредиту вбачається, що він укладений з метою отримання ОСОБА_1 кредитних коштів для особистих потреб, а саме купівлі квартири (пункт 1.4 договору).

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та виконував їх у подальшому; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору.

ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте відповідач таких дій не вчинила, натомість підписала договір та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

Отже, підписавши кредитний договір, сторони погодили усі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну процентну ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, порядок оплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Також суд касаційної інстанції не погоджується із висновком судів про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за кредитом та процентами, а також доказів неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки позивачем до позовної заяви долучені довідки-розрахунки, зокрема, заборгованості за кредитом (а. с. 17-19, том 1); заборгованості за процентами за користування кредитом (а.с. 19-24, том 1), з яких убачається, що останній платіж за кредитом здійснений 24 липня 2014 року, а останній платіж за процентами - 27 січня 2015 року.

Крім того, у матеріалах справи міститься копія вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про усунення порушень умов кредитного договору від 21 квітня 2015 року (а. с. 46, 47, том 1) копія реєстру згрупованих рекомендованих поштових відправлень (а. с. 55, том 1) та зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 48, том 1), яким суди не надали правової оцінки.

З огляду на викладене, висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за кредитом та процентами, а також доказів неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, є безпідставним.

Відповідно до частин першої-третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій узяли до уваги лише експертний висновок від 27 липня 2017 року № 03/17,формально розглянули справу на користь відповідача, належним чином не встановили усіх обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили наявні у справі докази та не забезпечили повного і всебічного розгляду справи.

Не встановивши нікчемність укладеного договору і за відсутності вимоги про недійсність такого договору, суди дійшли передчасного висновку про відмову у позові.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати оцінку доказам і порушення норм процесуального права допущені обома судами, справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Для правильного застосування статей 525, 626, 628, 1049,1054, 1055, ЦК України судам належить ураховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:В. О. Кузнєцов

Судді:В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук