Справа № 755/2118/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМ`ЯМ УКРАЇНИ

"05" октября 2020 г. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - САВЛУК Т .В., за участю секретаря - Бурячек О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 спільною майна подружжя,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , з вимогами: «здійснити поділ майна та визнати право власності на 1/2 частку спільно сумісного майна, набутого у шлюбі з ОСОБА_5 , яке складається з 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 і становить 149 588,46 гри.; 1/2 частини автомобіля марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , що складає 105 675 грн. та 1/2 частини грошових коштів у розмірі 85 094, 57 грн., що становить 42 545 грн. 79 коп.». що є предметом позову.

02 квітня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 спільного майна подружжя та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (суддя Астахова О.О.).

21 травня 2020 року на підставі розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва, відповідно до пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 7.54 розділу VII Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматичний розподіл вказаної справи.

21 травня 2020 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між судіями. було передано в провадження судді Савлук ТВ

22 травня 2020 року вказана заява була передана судді Савлук Т.В. відповідно до контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді.

17 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орловську Олену Едмундівну (місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_2 ) надати суду належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Також, було зобов`язано Акціонерне товариства «ПриватБанк» надати суду інформацію про наявність укладених договорів та залишок грошових коштів на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

28 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення в якості співвідповідача у цивільній справі ОСОБА_3 .

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено. що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову.

05 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що остання проти задоволення заявлених вимог не заперечує та поклалась у вирішенні даної справи по суті на розсуд суду.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази га повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст.279 ЦІІК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони гуртуються з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах; спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що з 06 лютого 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

12 червня 2018 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві шлюб укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 - розірвано, про що видано свідоцтво серія НОМЕР_2 (актовий запис № 209).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, (ст. 328 Цивільного кодекс України)

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Як зясовано судом, 05 березня 1997 року ОСОБА_5 укладено Договір купівлі-продажу, на підставі Договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбав 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказані 48/100 частини квартири складаються з однієї кімнати, загальною площею -21.17 кв.м.. в тому числі житловою - 14.2 кв.м.

24 липня 2008 рокі на ім`я ОСОБА_5 видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , орган реєстрації - ВРЕВ -11 УДАЇ в м. Києві, на автомобіль марки Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 .

13 червня 2013 року ОСОБА_5 укладено з AT «ПриватБанк» договір «Скарбничка», на рахунку якого знаходяться грошові кошти у розмірі 85 091,57 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 12 червня 2019 року.

13 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською Оленою Едмундівною відкрита спадкова справа № 5/2019 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

13 червня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орловській О.Е. про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який був її батьком.

18 червня 2019 року ОСОБА_3 подала заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орловській О.Е. про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який був її батьком.

25 червня 2019 року ОСОБА_7 подала заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орловській О.Е. про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який був її сином.

08 липня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орловській О.Е. про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який був її чоловіком.

08 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською Оленою Едмундівною було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, у зв`язку з тим. що таке свідоцтво видається в разі смерті одного із подружжя. А на день смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не були подружжям, так як шлюб між ними був розірваний 12 червня 2018 року.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60. 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих. які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з предмету позову, позивач просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах та визнати право власності за колишнім подружжя по 1/2 частині кожному 48 100 частин квартири АДРЕСА_1 , автомобіля марки Mitsubishi Galant. 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , грошових коштів у розмірі 85 094,57 грн.

При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77.78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12. 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може гуртуватися на припущеннях.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палат и Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15- ц. від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористались не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.(ч. 1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 , транспортний засіб - легковий автомобіль Mitsubishi Galant. 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , грошові кошти у розмірі 85 094,57 гри., об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям за час перебування у шлюбі та за спільні грошові кошти, тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснено у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сулам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій. а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі г неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК У країни).

Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частини першої статні 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд прийшов до висновку, що спірне майно: 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 , транспортний засіб - легковий автомобіль Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , грошові кошти у розмірі 85 094,57 грн., набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачами не спростована.

При вирішення справи по суті, суд враховує, що відповідачі визнали заявлені вимоги в повному обсязі та просили його задовольнити, про що направили на адресу суду письмові заяви про визнання позову.

За змістом положень ч. ч. 1,4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, що підлягає задоволенню.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрат но сплаті судового збору в розмірі 1508,83 грн. з кожної, а всього в загальному розмірі на суму 3017,67 грн., сплачений позивачем при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа, який долучено до матеріалів справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 356, 363, 364. 365, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 57, 60. 63. 69, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 19. 82, 89. 141, 258, 259. 263-265. 273. 274-279. 352. 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя,- задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-Ѕ частку від 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

-Ѕ частку від легкового автомобіля Mitsubishi Galant, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 ;

-Ѕ частку від грошових коштів, які знаходяться на рахунку, відкритого на імя ОСОБА_5 в АТ "ПриватБанк" за договором "Скарбничка" від 13 червня 2013 року у розмірі 85 094,57 грн.

Стягнули з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1508,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1508,83 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: