Постанова

Іменем України

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 757/26167/15-ц

провадження № 61-11844св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Двадцятої київської нотаріальної контори Сердюк Н. А.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Двадцятої київської нотаріальної контори Сердюк Н. А., про визнання недійсним договору дарування.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року відкрито провадження у вказаній справі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 були повідомлені належним чином про розгляд справи 17 травня 2018 року та 20 листопада 2018 року, а тому, враховуючи другу поспіль неявку до суду позивача та його представника, повідомлених належним чином про розгляд справи, є підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду відповідно до положень частини п'ятої статті 223 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстнації.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. Вказує, що на підтвердження поважності пропуску строку разом із апеляційною скаргою було надано довідку СБ України про те, що ОСОБА_3 з 11 листопада по 21 листопада 2018 року знаходився на лікуванні в реабілітаційному (терапевтичному) відділенні санаторію «Ворзель» СБ України.

Разом із тим, апеляційний судом не було досліджено вказану довідку та не надано належної оцінки поважності причин неявки представника позивача в судове засідання.

Також не згоден із висновком апеляційного суду стосовно того, що повідомлення про розгляд справи судом об 11 год. 00 хв. 20 листопада 2018 року було вручено ОСОБА_1 11 червня 2018 року, про що свідчить відмітка працівника пошти, і представник позивача визнав підпис ОСОБА_1 , оскільки представник позивача не уповноважений встановлювати або підтверджувати факти, що є недопустимим доказом. Більше того, ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою позивача, повідомила суд про те, що знає підпис свого брата та вказала, що підпис у поштовому відділені не ОСОБА_1 .

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2016 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду і з цього часу справа знаходилась на розгляді різних суддів.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 вересня 2017 року справу було прийнято до провадження суддею Новаком Р. В. та призначено судове засідання на 17 травня 2018 року.

16 травня 2018 року судом було отримано заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи 17 травня 2018 року, в якій представник позивача посилався на неможливість з`явитися до суду у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та його представник не з`явилися в судові засідання 17 травня 2018 року та 20 листопада 2018 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованим та підстав для їх скасування немає.

Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Частиною п'ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального закону, слід дійти висновку, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов'язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.

Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез'явлення перешкоджає розгляду справи.

Установивши, що позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, двічі поспіль не з'явились в судове засідання (17 травня 2019 року, 20 листопада 2019 року), хоча представник позивача і повідомляв суд про причини своєї неявки, однак не скористався правом подати заяву про розгляд справи за його відсутності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених частиною п'ятою статті 223, пунктом 3 частини першої статі 257 ЦПК України для залишення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири недійсним - без розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив надану позивачем довідку, яка вказує, що ОСОБА_3 , який є представником ОСОБА_1 , перебуває на стаціонарному лікуванні з 11 листопада по 21 листопада 2018 року, не можуть бути прийняті судом.

Так, згідно розписки (а. с. 208, т. 1) представник позивача 20 жовтня 2017 року отримав ухвалу про призначення справи до розгляду на 17 травня 2018 року.

Згідно зворотнього повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 209, т. 1) вбачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 отримав ухвалу про призначення справи до розгляду на 17 травня 2018 року, яка направлялась ОСОБА_1 на його адресу, вказану у позовній заяві.

У зв'язку із неявкою сторін у судове засідання суд відклав розгляд справи на 20 листопада 2018 року.

Повідомлення про розгляд справи 20 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримав 11 червня 2018 року (а. с. 219, т. 1).

Таким чином, вбачається, що позивач був повідомлений належним чином про два судових засідання поспіль, проте у жодне із них не з'явився, причин своєї та свого представника неявки у судове засідання 20 листопада 2018 року не повідомив, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що позов підлягає залишенню без розгляду.

Посилання касаційної скарги на те, що відповідач - сестра позивача, зазначила, що на зворотньому повідомленні не підпис ОСОБА_1 , а тому не можна вважати, що останнього було повідомлено належним чином про розгляд справи, не можуть бути прийняті судом, оскільки ОСОБА_2 не є особою, яка може встановлювати автентичність підписів, а клопотань про призначення судової експертизи представник позивача не заявляв.

Доводи касаційної скарги заявника, що, залишаючи його заяву без розгляду, суд порушив його право на судовий захист, є безпідставними, оскільки особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (частина друга статті 257 ЦПК України).

Крім того, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що ухвалою про залишення позову без розгляду порушено права позивача, в тому числі, право на справедливий суд та право на доступ до правосуддя.

Разом з тим, вказані доводи є необґрунтованими та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і встановлені ними обставини щодо наявності правових підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України для залишення позову без розгляду.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 07 листопада 2017 року у справі «Sukhanov and Others v. Russia» (заяви №№ 56251/12, 23302/13, 53116/15 ) дійшов висновку, що присутність у судовому засіданні є правом але не обов'язком позивача. Тому залишення позовної заяви без розгляду через повторну неявку позивача у разі ненадання заяви про розгляд справи за його відсутності не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Позивач не навів аргументів, які б свідчили про відсутність обставин, з якими закон пов'язує можливість застосування таких процесуальних наслідків, як залишення позову без розгляду за наведеною вище нормою.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, які з дотриманням вимог процесуального закону ухвалили оскаржувані судові рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян