ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1227/18 Номер провадження 22-ц/814/972/20Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року (ухвалене суддею Колотієвським О.О., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Кременчуцька птахофабрика», треті особи: Потоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області про стягнення орендної плати,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Кременчуцька птахофабрика», треті особи: Потоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області про стягнення орендної плати.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року Закритому акціонерному товариству ПТФ «Росія» Потоківською сільською радою Кременчуцького району, у відповідності до рішення від 12 січня 1996 року 6-ї сесії 22 скликання, виданий Державний акт на право колективної власності на землю -серія ПЛ-13 від 18.07.1996 року. До Державного акту на право колективної власності додано список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства - ЗАТ ПТФ Росія в кількості 586 осіб. Позивач вказує, що оскільки він внесений до зазначеного списку, а тому відповідно він має право на земельну частку. Вказував, що з моменту передачі землі у колективну власність, з 1996 року виділена на розпаювання земля, площею 394,64 га орендується відповідачем - Закритим акціонерним товариством ПТФ «Росія» реорганізованим в Товариство з додатковою відповідальністю ТДВ «Кременчуцька птахофабрика» і з того ж часу відповідач щомісячно сплачував орендну плату продуктами за ціною 60% їх вартості, а саме: видавав із належної відповідачу комори по дві штуки битих курей на 111 грн.60 коп., по 60 яєць на 100 грн. 80 коп. і по 40 кг. комбікорму на 127 грн. 20 коп., що становить 339 грн. 60 коп. на місяць. За рік заборгованість складає - 4075 грн. 20 коп.

Проте, з січня 2010 року відповідач відмовився від виконання своїх обов`язків і до цього часу не сплачує орендну плату ні продуктами, ні грішми. Тому вважає, що заборгованість за період з 1 січня 2010 року по червень 2018 року, тобто за 8 (вісім) років і 6 (шість) місяців становить - 34639 грн. 20 коп.(тридцять чотири тисячі шістсот тридцять дев`ять гривень 20 коп.). На запит його адвоката щодо відмови від виконання зобов`язання, відповідач відповіді не надав, а на його запит повідомив що підставою припинення виплат є те, що між ним і ТДВ «Кременчуцька птахофабрика» договір оренди земельної ділянки не укладався. Натомість відповідач приховав той факт, що протоколом загальних зборів ПТФ «Росія» від 18 липня 1995 року в якому зазначено, що із загальної кількості членів ПТФ 586 чоловік на зборах присутні 427 членів ПТФ, які вирішили: «Реорганізувати ПТФ «Росія» у закрите акціонерне товариство ПТФ «Росія», та прийняти колективну форму власності на землю і, визначити її землею загального користування, без права приватизації».

Рішенням Кременчуцької районної ради народних депутатів Полтавської області (одинадцята сесія двадцять другого скликання) від 23 жовтня 1996 року затверджено проект роздержавлення і приватизації земель ЗAT Птахофабрика «Росія», яким передбачено передати у колективну власність 394,64 га, з них загального користування - 394,64 га.В пункті другому цього ж рішення зазначено: «Приймаючи до уваги, що право постійного користування землею та колективної власності на землю за чинним законодавством посвідчується державними актами, видати державні акти на право колективної власності на землю ЗАТ «Птахофабрика Росія», підготовлені Інститутом «Укрводпроект», якими передбачено в межах Потоківської сільської Ради передати в колективну власність - 394,64 га. в розрізі угідь згідно додатку № 1.

Більше того, згідно статті 1 Статуту, зареєстрованого 08.09.2011 року із змінами від 29.09.2011 року та від 23.08.2012 року Товариство з додатковою відповідальністю «Птахофабрика «Росія» (далі Товариство) створене згідно із рішенням засновників - Протокол №1 від 17.08.2011 року шляхом перетворення (реорганізації) з закритого акціонерного товариства «Птахофабрика Росія», створеного шляхом реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства птахофабрика «Росія» відповідно до рішення засновників від 31.07.1995 року, і є правонаступником згаданого ЗАТ «Птахофабрика Росія» з усіх прав та обов`язків.

Отже, відповідач за період з 1 січня 2010 року по липень 2018 року, тобто за 8 (вісім) років 7 (сім) місяців заборгував йому 34639 грн.(тридцять чотири тисячі шістсот тридцять дев`ять гривень 20 коп.). Тому, недоотримані ним кошти за оренду землі є збитками в сенсі положення пункту два частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, а саме, що «збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). На підставі вищевикладеного позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «ТДВ» Кременчуцька птахофабрика» на його користь заборгованість по орендній платі в розмірі 34639 грн. 20 коп.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Кременчуцька птахофабрика», треті особи: Потоківська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області про стягнення орендної плати - відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подавна нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Кременчуцького районного суду Полтавськоїобластівід 18 грудня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повномуобсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанціїє незаконним, необгрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом не повно з`ясовано обставини справи, що мають значення для вирішення вказаного спору, не враховані надані стороною прозивача докази, а також пояснення свідків. Тому, вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Від відповідача ТзДВ «Кременчуцька птахофабрика» надійшо ввідзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від позивача ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив ТзДВ «Кременчуцька птахофабрика», в якому останній не погоджуючись з доводами викладеними в запереченні на його апеляційну скаргу, проохав апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, прийнявши новее рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на виконання Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та рішенням Потоківської сільської ради народних депутатів від 12.01.1996 року 6 сесії 22 скликання ЗАТ «Птахофабрика Росія», як власнику землі передано в колективну власність для сільськогосподарського використання 394,6 гектарів землі в межах згідно планом.

На підставі зазначеного рішення ЗАТ «Птахофабрика «Росія» був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серія ПЛ №13, зареєстрований 19.06.1996 року в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1.

Рішенням Кременчуцької районної ради народних депутатів Полтавської області (одинадцята сесія двадцять другого скликання) від 23 жовтня 1996 року затверджено проект роздержавлення і приватизації земель ЗAT «Птахофабрика Росія», яким передбачено передати у колективну власність 394,64 га, з них загального користування - 394,64 га.

В подальшому паювання даних земель між членами та колишніми членами КСП «Птахофабрика Росія», як з ініціативни громадян, так і з ініціативи державних логанів, не проводилося. Передані відповідачу землі є землями загального користування.

ЗАТ «Птахофабрика Росія» було зареєстровано у 1995 році шляхом реорганізації КСП «Птахофабрика Росія» відповідно до рішення членів цього КСП та є його правонаступником.

ТДВ «Птахофабрика Росія» () зареєстроване шляхом перетворення в 2011 році Закритого акціонерного товариства «Птахофабрика Росія» ( місцезнаходження: 39741, Полтавська обл., Кременчуцький район, село Потоки, вул. Леніна, будинок 2) та є його правонаступником усіх прав та обов`язків.

ТДВ «Кременчуцька птахофабрика» (; місцезнаходження 39741, Полтавська обл., Кременчуцький район, село Потоки, вулиця Лесі України, будинок 2) зареєстровано у зв`язку із зміною найменування ТДВ «Птахофабрика Росія» () та є його правонаступником.

На даний час вказана земельна ділянка перебуває у володінні та користуванні ТДВ «Кременчуцька птахофабрика», проте вирішується питання про передачу даних земель до власності територіальної громади.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність у останнього права власності чи права користування на відповідну земельну ділянку, або наявність інших відносин, якими передбачено обов`язок відповідача по сплаті орендної плати. Крім того, позивачем не надано доказів, що в діях ТДВ «Кременчуцька птахофабрика» наявний склад цивільного правопорушення (деліктні правовідносини), а саме його обов`язковий елемент - протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, а також причинний зв`язку між завданою позивачу шкодою та протиправною поведінкою відповідача, що виключає можливість стягнення будь-яких збитків, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 5, 17, 23 ЗК України в редакції від 1992 року земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача земельної ділянки у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки на підставі клопотань зазначених підприємств, кооперативів та товариств. Землі загального користування (внутрігосподарські шляхи, полезахисні лісосмуги та інші грунтозахисні насадження, гідротехнічні споруди тощо) колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів та акціонерних товариств, що ліквідуються або збанкрутіли, передаються у відання відповідних місцевих Рад народних депутатів. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

25 жовтня 2001 р. прийнято та введено у дію з 1 січня 2002 р. новий Земельний кодекс України, а Земельний кодекс України 1992 року втратив чинність.

Згідно п.п.7,8, 21 розділу X «Перехідні положення» чинного Земельного кодексу України 2002 року передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Установити, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач в розумінні Земельного кодексу України (з врахуванням старої редакції) та цивільного законодавства не набув будь-яких прав на частину переданих відповідачу земель.

Згідно з п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння І користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Закон України «Про оренду землі» визначає, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач володіє та користується спірною земельною ділянкою на підставі Державного акту на право колективної власності на землю, будь-яких правовідносин між ним та позивачем, щодо оренди частини вказаної землі, які виникли в порядку передбаченому законом не існує, про наявність інших правовідносин, між сторонами, які б передбачали обов`язок відповідача по сплаті орендної плати на користь позивача, останнім доказів до суду не надано.

Доводи позивача, щодо наявності підстав для задоволення його вимог, оскільки він внесений до списку членів колишнього ЗАТ ПТФ «Росія», що дає йому право на земельну частку (най), а отже і отримання оренди, є необгрунтованими, оскільки вони не мають підтвердження та не ґрунтуються на нормах законодавства України.

Таким чином, зважаючи на викладене суд першої інстанції, прийшов до правильних висновків, щодо безпідставності позовних вимог та необхідності відмови у їх задоволенні.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

При вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди, слід враховувати, що питання відшкодування майнової шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність майнової шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою й протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Доводи позивача, що сума коштів, які останній прохає стягнути з відповідача є збитками, також є необгрунтованими в результаті їх недоведеності, оскільки, як вже зазначалося вище матеріали справи не містять доказів того, що: відповідачем своїми протиправними діями порушено право позивача; позивач до 2010 року отримував оренду плату у зазначеному ним розмірі; між діями відповідача і завданою шкодою існує причиний зв?язок; є обставини, які вказують на наявність в діях відповідача вини. За відсутності вказаних обставин, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, а вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 01квітня 2020 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська______________ В.П. Пікуль