г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/114/20
Номер провадження 2/213/729/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2020 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Алексєєва О.В.,

за участю секретарів судового засідання Васильєвої Є.В., Бабейкіної Н.О.

без участі сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`яу розмірі 94 460,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вона впродовж 16 років 05 місяців (з 10 жовтня 1988 року по 01 квітня 2005року) в умовах впливу шкідливих факторів на посаді електромонтера з ремонту обслуговування електроустаткування РЗФ №2 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Протягом зазначного стажу підпадав під шкідливу дію шуму, який перебільшував гранично допустимий рівень (далі по тексту ГДР) через недосконалість технологічних процесів, а саме: довгосторокова дія (більше 16 років) шуму, що перебільшував ГДР 88 дБ при 80 дБ, внаслідок чого вона отримав хронічне професійне захворювання, про що 31 березня 2005 року було складено Акт форми П-4 «Розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання».

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легких зниженням слуху), яке було встановлено 30 квітня 2002 року медичним висновком ДУ «Український НДІ промислової медицини».

Позивач 20 квітня 2005 року пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 10% по туговухості та у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивачу встановлено уточнюючий діагноз: нейросенсорна приглухуватість другого ст., внаслідок чого 20 грудня 2006 року позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15% по туговухості.

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивачу встановлено уточнюючий діагноз: нейросенсорна приглухуватість третього ст.

Позивач 05 жовтня 2012 року пройшов повторний огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20% по туговухості з 05 жовтня 2012 року безстроково.

У зв`язку із вказаним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває больові відчуття, а саме: зниження слуху на обидва вуха, шум у вухах.

Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалось і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В ході розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, підтвердив всі обставини, які викладені в позові. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в ході розгляду справи позовні вимоги не визнавала, надала відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи тим, що встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння такої шкоди. Зазначила, що у 2007 році було внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди». А з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 7 статті 36 якого визначено складові страхових виплат. За змістом частини восьмої цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, Управління Фонду не є належним відповідачем у справі, і підстави покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ухвалою суду від 31 січня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідив і оцінив у сукупності письмові матеріали, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що позивач в період з 10 жовтня 1988 року по 01 квітня 2005 року пацював в умовах впливу шкідливих факторів на посаді електромонтера з ремонту обслуговування електроустаткування РЗФ №2 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», що підтверджується записом в його трудовій книжці (а.с.35-39).

Згідно з п. 7 Акту розслідування професійного захворювання від 31 березня 2005 року (надалі по тексту Акт) позивачу встановлено діагноз нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху) Захворювання професійне та встановлено 15 березня 2005 року (а.с.12-15).

Відповідно до п.12 Акту стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів 16 років та 05 місяців.

Згідно з п.17 Акту професійне захворювання у позивача виникло внаслідок роботи протягом довстрокової дії шуму, що перевищував ГДР (еквівалентний рівень шуму 88 дБ А при 80 дБ А.

Відповідно до санітарно гігієнічної характеристики умов праці позивача від 27 жовтня 2001 року останій працював в умовах шкідливих факторів (пилу і шуму) 80% робочої зміни, де концентрація пилу перевищувала ПДК в 1,1 разів, рівень шуму перевищує ПДУ на 8 дБА (а.с.40-41).

Відповідно до виписки із Акту огляду МСЕК від 20 квітня 2005 року позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково та довідки МСЕК 20 грудня 2006 року визначено ступінь втрати професійної працездатності 15% безстроково (а.с.8-9).

Згідно з довідкою МСЕК позивачу встановлено 20% втрати професійної працездатності по туговухості безстроково з 05 жовтня 2012 року (а.с.10-11).

З виписок з історії хвороби та медичних карток позивача, довідок Українського НДІ промислової медицини», висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини», наданих суду встановлено, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, внаслідок чого, неодноразово перебував на лікуванні (а.с.16-34).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цимКодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивчив докази, суд вважає доведеним, що позивач працював в умовах праці, де показники, перевищували допустимі, що свідчить про часткову втрату працездатності позивачем з вини підприємства, на якому він працював тривалий час, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду.

Вирішуючи питання щодо відповідальності відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується таким.

Підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV, в редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та отриманням групи інвалідності, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Професійне захворювання встановлено позивачу 15 березня 2005 року.

Отже, право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в зв`язку з професійним захворюванням, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесено зміни до Закону №1105-XIV, якими був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди, як страхові виплати.

Водночас, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні

№20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визнав, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Доводи представника відповідача про те, що Конституційним Судом України не визнавалися неконституційними положення Закону, яким фактично припинено обов`язок Фонду соцстрахування відшкодовувати моральну (немайнову) шкоду застрахованим особам и членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, судом не приймаються до уваги, оскільки Закон №717-V, що встановлює цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності, не має зворотної дії в часі.

Так, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вказане, Закон № 717-V не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки до цивільно-правової відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV в редакції, яка діяла на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, і яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі, є необґрунтованими.

При цьому суд керується аналогічними висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18, оскільки вважає, що єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частина 1 ст. 237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

До того ж, відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах.

Отже, суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок професійного захворювання на виробництві йому заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає додаткових зусиль для його організації. Переживання через погіршення стану здоров`я, постійні болі, прийом ліків, тривале перебування на лікуванні змусили позивача терпіти через це моральні страждання. Позивач не має можливості вести активне життя, приділяти належну увагу родині, відчуває страх за своє здоров`я, постійний дискомфорт.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, тривалість роботи позивача в умовах з перевищенням нормативних показників - 16 років та 05 місяців, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.

При цьому суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода.

Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, встановив, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 20 квітня 2005 року безстроково, суд вважає, що останній на підставі ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності (20%) безстроково, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 20 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я, у задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити.

Також відповідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 200,00 грн.

Керуючись ст. ст. 3,43,46 Конституції України, ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. ст. 153, 173,

237-1 КЗпП України, ст.ст.23, 1167, 1172 ЦК України, ст. ст. 81, 141, 228-229, 265, 274, 277, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у розмірі 200 (двісті) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , юридична адреса: вул. пр. Дмитра Яворницького, 93, м. Дніпро, 49000.

Дата складення повного тексту судового рішення - 06 квітня 2020 року.

Суддя О.В. Алексєєв