Провадження № 2/643/1016/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2020 Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Букреєвої І.А., за участю секретаря Сиротенко О.Є. , у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 , вказуючи, що з 2011 року її колишній чоловік - відповідач по справі не проживає у належній їй на праві власності квартирі .

Таким чином, позивач вказує на те, що відповідач не проживає у квартирі більше одного року без поважних причин , а тому втратив право користування житлом .

Позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність , не заперечувала проти прийняття заочного рішення суду.

Відповідач у судове засідання не з`явився , про день час та місце розгляду справи був повідомлений за місцем реєстрації.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно ст.150 ЖК України, ст.ст.319,383 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для власного проживання і проживання членів сім`ї, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст.391 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житла квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2000 року ( а.с. 4 )

За зазначеною адресою крім власника на даний час зареєстровано дві особи: син ОСОБА_3 та колишній чоловік ОСОБА_2 - відповідач по справі .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зістаттею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною другоюстатті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

За ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції`будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що відповідач перестав проживати у спірній квартирі з 2011 року.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України позивачем не надано доказів не проживання відповідача у спірній квартирі.

Жодного свідка допитано не було; відповідно посвідчених актів щодо непроживання в будинку не надано .

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не зверталася до правоохоронних органів , з матеріалів справи не вбачається чи не зафіксовані звернення відповідача за медичною допомогою з зазначенням місця проживання , за останнім відомим місцем роботи.

За таких обставин беззаперечно вважати, що відповідач втратив інтерес до житла та не проживає в спірному будинку не можна.

Отже, за таких обставин беззаперечно вважати, що відповідач не проживає понад встановленого законом строку у спірному приміщенні- не можна.

Крім того, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає, що він є власником спірної квартири .

Між тим, доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України, що підтверджуються право власності на спірний будинок позивачем станом на день звернення з позоволм до суду не надано.

Надана копія свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2000 року не є беззаперечним доказом існування права власності на квартиру станом на 2020 рік .

За таких обставин підстав для задоволення позову не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.319,391,405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 272, 280-284 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя