Провадження № 2/752/2512/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

24 лютого 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Голосіївський районний відділ ДМС України в м. Києві, Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити останнього права користування житловим приміщенням Києві та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 , яку вона приватизувала у 2014 році.

Зазначила, що відповідач не проживає в даній квартирі з 2011 року, залишається зареєстрованим, що позбавляє його вільно та безперешкодно користуватися своїм майном. До того ж, до неї приходять його кредитори, які його розшукують для погашення боргових зобов`язань, при цьому здійснюючи психологічний тиск на неї.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 14.08.2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 18).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 20.11.2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Голосіївську районну у м. Києві державну адміністрацію, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 24.02.2020 року (а.с. 27-28).

Позивач подав до заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 23983469 від 08.07.2014 року ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).

Проте, ОСОБА_2 з березня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, про що мешканцями будинку АДРЕСА_1 складено акти№ 53 від 10.12.2018 року, № 16 від 11.02.2019 року, № 26 від 11.04.2019 року, № 31 від 11.06.2019 року, № 42 від 12.08.2019 року, які затверджені головою правління ЖБК «Молодіжний-16» Дивнич Л.Г. (а.с. 11-15).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1та 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки відповідач не надав доказів того, що між ним та позивачем є інша домовленість про користування житлом, чи про поважність причин не проживання у квартирі позивача протягом одного року, то суд встановив, що відповідач не проживає у квартирі у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З врахуванням наведеного, позов в частині позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовні вимог щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , суд дійшов наступного.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст. ст. 71. 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

А тому, рішення суду про позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 , є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує.

Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст. ст. 12, 13, 76-81, 263-265, 274-279, 280-254, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Голосіївський районний відділ ДМС України в м. Києві, Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання особи -задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко