Справа № 627/1292/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - Вовк Л.В.

з участю секретаря - Полешко О.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди ,

у с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди.

В позові ОСОБА_3 вказав ,що відповідно до судового рішення він набув право на земельну частку (пай).Розпорядженням Краснокутської РДА № 505 від 11.10.2016 року йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку № НОМЕР_1 , що розташована за межами населеного пункту на території Качалівської сільської ради .Після виготовлення технічної документації , він не міг зареєструвати право власності на земельну ділянку , оскільки вказана земельна ділянка ,як невитребувана земельна частка ( пай) , перебувала в оренді у ОСОБА_4 відповідно до договору оренди землі №29/14 від 08.04.2014 р. укладеного між Краснокутською РДА та ОСОБА_4 . Позивач у грудні 2017 р. звернувся до Краснокутської РДА з заявою про розірвання вказаного договору оренди землі .Згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10.12.2018 р., вказаний договір оренди землі розірваний . На протязі двох років позивач не користувався вказаною земельної ділянкою та не отримав ніякого прибутку з цієї землі. В 2017 р. він мав намір на вказаній земельній ділянці виростити сою , а в 2018 р. соняшник та від збору врожаю отримати доходи .Оскільки вказана земельна ділянка перебувала у користуванні у відповідача , останній відмовлявся повернути земельну ділянку , позивач не отримав врожай та упущена вигода за вказані періоди, на його думку, становить 40835 грн.95 коп. Крім того, від неотриманої вигоди , йому завдана моральна шкода ,яку він оцінює 10 000 грн. , оскільки на протязі двох років не отримував доходів від земельної ділянки , що впливало на матеріальний стан його сім`ї та нервовий його стан. Враховуючи наведене , ОСОБА_3 просив суд стягнути на свою користь 50835,95 грн в рахунок відшкодування заподіяних збитків , моральну шкоду у розмірі 10000 грн., та понесені судові витрати .

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов , просить задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав , пояснивши , що у 2017-2018 р. позивач не був власником земельної ділянки , ОСОБА_4 використовував земельну ділянку на законних підставах. Позивачем на підтвердження реальності своїх намірів з отримання прибутку від вирощування сої та соняшнику , не надано жодних доказів того , що ним завчасно здійснено придбання насіння , добрив , наявності відповідної техніки чи інших реальних можливостей щодо обробітку землі та посіву. В позові просив відмовити.

Суд , заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши письмові докази по справі , матеріали цивільної справи №627/1307/17 , дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 12.05.2016 року , за ОСОБА_3 в порядку спадкування визнано право на земельну частку (пай) розміром 4,3 умовних кадастрових гектара , що знаходиться на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області .

Розпорядженням Краснокутської РДА № 505 від 11.10.2016 року , ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою для подальшого надання у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Качалівської сільської ради.

Згідно рішення державного кадастрового реєстратора №РВ-017 від 06.01.2017 р. , ОСОБА_3 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру , оскільки 12.10.2016 року відбулася державна реєстрація договору оренди землі на спірну земельну ділянку.

Договором оренди землі від 08.04.2014 року № 29/14 підтверджується , що між Краснокутською РДА Харківської області , в особі голови Єчкенка В.М. та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,8243 га ріллі, невитребуваної земельної частки (паю) ,кадастровий номер : :04:001:0023. Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно 12.10.2016 року , про що свідчить відповідна довідка від 16.10.2016 р..

В пункті 8 вище вказаного договору оренди землі зазначено , що договір укладено на 49 років або до моменту витребування земельної ділянки її власником.

Пунктами 34, 36 договору оренди землі передбачено , що договір припиняється також і в інших випадках , передбачених законом як за взаємною згодою сторін так і за рішенням суду .

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.12.2018 року ( справа № 627/1307/17 ) за позовом Краснокутської РДА до ОСОБА_4 про припинення договору оренди землі та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Краснокутської РДА про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Краснокутської РДА, залишеним без змін постановою Харківського апляційного суду від 20.03.2019 року, припинено вище вказаний договір оренди землі від 08.04.2014 року № 29/14, шляхом його розірвання.

Самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

До набрання рішенням законної сили , договір укладений між Краснокутською РДА та ОСОБА_4 був чинний та з моменту реєстрації відповідач використовував земельну ділянку ,відповідно до вказаного договору оренди землі.

19.06.2019 р. ОСОБА_3 зареєстрував право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,8243 га , кадастровий номер: :04:001:0023 , розташованої за межами населених пунктів на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області , про що свідчить інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 вказав , що відповідач позбавив його права користування земельною ділянкою та отримати в період 2017 -2018 років плоди і доходи від обробки земельної ділянки , чим було завдано збитків у розмірі 40 835 ,95 грн. , які просить стягнути з відповідача. Крім того , внаслідок неотриманої вигоди ,йому завдана моральна шкода в розмірі 10 000 грн.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Загальні підстави для відповідальності за заподіяння майнової шкоди встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення, насамперед, самих збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника й збитками потерпілої сторони. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої особи, є наслідком такої протиправної поведінки.

Збитки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише тоді, коли особа могла реально отримати вигоду, якби не протиправна поведінка відповідача.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

Пунктом «д» частини 1 статті 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, зокрема, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19 квітня 1993 року ( зі змінами та доповненнями) ( далі-Порядок), власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Пунктом 3 цього Порядку встановлено, що відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому зазначено, що неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття.

Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості) (пункт 4 вказаного Порядку).

Відповідно до пункту 5 Порядку збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами, установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" звернуто увагу судів на те, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. N 284).

При цьому,частиною 3 пункту 25 вказаної постанови встановлено, що у справах про відшкодування збитків або шкоди необхідно витребовувати, зокрема, акт відповідної комісії, створеної Київською, Севастопольською міськими радами, районною державною адміністрацією чи виконавчим комітетом міської (міст обласного значення) ради для визначення розміру збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам, затверджений органом, що створив цю комісію.

Таким чином як норми наведених законів, так і судова практика свідчить про те, що по справах вказаної категорії належним доказом є акт відповідної комісії.

Крім того, про необхідність застосування Порядку у подібних правовідносинах вказується у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 р. по справі № 472/1428/15-ц; постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 р. у справі № 612/217/15-ц).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності упущеної вигоди, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку, а саме докази щодо проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Надані позивачем довідка управління агропромислового та економічного розвитку Краснокутської РДА Харківської області від 24.06.2019 року про отримання прибутку з 1 га сої та соняшнику за 2017 р.-2018 р , згідно розрахунку планових показників розвитку агропромислого комплексу та сільських територій та розрахунок складений ОСОБА_3 , суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують можливість позивача отримати врожай сільськогосподарських культур при самостійному обробітку належної йому земельної ділянки.

Отже, належним та допустимим доказом заподіяння збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру може бути лише встановлений п.2 вказаного Порядку акт комісії. Такий акт комісії не надавався. Доказів того, що позивач звертався до відповідної комісії для визначення розміру збитків, матеріали справи не містять.

Наявність обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд вважає , що позивачем не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від користування та розпорядження земельною ділянкою, а тому в позові про стягнення упущеної вигоди слід відмовити.

З огляду на те, що вимоги позивача в частині упущеної вигоди не знайшли свого належного підтвердження, а тому вимоги і щодо моральної шкоди заявлені ОСОБА_3 також не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.22,1166,1167 ЦК України, ст.ст.152,156, 157 ЗК України , ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.

Найменування сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП : НОМЕР_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП : НОМЕР_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 02.04.2020 року.

Суддя Вовк Л. В.