Номер провадження: 22-ц/813/1156/20
Номер справи місцевого суду: 522/3531/16-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

29 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража від 09 вересня 2003 року.

Позивач ОСОБА_2 , з урахуванням поданої його представником заяви про зміну предмета позову від 12.03.2018 року, просив суд: визнати поважними причини пропущення ним строку позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, укладеного продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 ; застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 130469,77 грн., що в грошовому еквіваленті за курсом Національного банку України складає 5000 доларів США.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 09.09.2003 року позивачем ОСОБА_2 (далі також Покупець) укладено у простій письмовій формі з відповідачем ОСОБА_1 (далі також Продавець) договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_1 (далі також договір від 09.09.2003р.). Оскільки під час відчуження зазначеного об`єкта нерухомого майна не додержано вимог закону про обов`язкове нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору від 09.09.2003р., ця обставина свідчить про недійсність (нікчемність) вказаного договору, у зв`язку з чим позивач вимагає застосування наслідків його недійсності в судовому порядку.

З договору від 09.09.2003р. вбачається, що продаж зазначеного гаража вчинено за 26650 грн., що еквівалентно 5000 доларам США. Тому ОСОБА_1 , який як продавець за договором від 09.09.2003р. одержав від покупця ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 5000 дол. США, зобов`язаний повернути ОСОБА_2 відповідну грошову суму, що за курсом Національного банку України в національній грошовій одиниці визначається у розмірі 130469,77 грн.

Звернувшись до суду 05 лютого 2018 року з вимогою про застосування наслідків недійсності договору, ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, однак зазначає про поважність причин пропуску ним строку позовної давності та просить суд визнати поважними причини пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу гаража від 09 вересня 2003 року, укладеного продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , предметом якого є відчуження гаража АДРЕСА_1 . Застосовано наслідки недійсності договору купівлі-продажу гаража від 09 вересня 2003 року, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 130469,77 грн., що в грошовому еквіваленті складає 5000 доларів США. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 1304 грн. 70 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 22553 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що матеріали справи не містять докази, які давали суду першої інстанції підстави вважати причини пропуску строку позовної давності поважними; позивач до спливу строку позовної давності мав право вимагати, а відповідач зобов`язаний був повернути в натурі те, що за твердженням позивача одержав на виконання недійсного договору суму котів у гривнях на момент її передання, а саме 26650 гривень.

У судове засідання, призначене на 19 березня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 30 березня 2020 року.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли цивільні майнові правовідносини, що регулюються правилами глави 3 «Угоди» розділу I, глави 20 «Купівля-продаж» розділу III Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. №1540-06, введеного в дію з 01.01.1964р. (далі ЦК УРСР від 1963р.).

18 червня 2003 року позивач ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 4), де він зі своєю сім`єю мешкав протягом тривалого часу, що підтверджується довідками, виданими Державною установою «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Академії медичних наук України» (а.с. 5-7).

На прибудинковій території, закріпленій за тим же 4-поверховим багатоквартирним житловим будинком, розташованим у АДРЕСА_3 , у якому позивач придбав вищезазначену квартиру, розташований гараж № НОМЕР_1 загальною площею 19,2 кв.м, що являє собою капітальну споруду (надалі за текстом гараж), характеристики якого наведено в технічному паспорті від 15.03.1993р., складеному Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 9-10).

09 вересня 2003 року ОСОБА_2 , що виступав як покупець, укладено у простій письмовій формі з ОСОБА_1 , що виступав як продавець, договір купівлі-продажу зазначеного гаража (а.с. 8).

Наявні у справі докази дають суду достатньо підстав для висновку про те, що гараж капітального типу, який позивач придбав за договором від 09.09.2003р., є спорудою, що відноситься до об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР від 1963р. недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Частиною першою ст. 47 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК УРСР від 1963 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР від 1963р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР від 1963 р.).

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. №3425-XII (у редакції, що діяла станом на 09.09.2003р.). Частиною першою ст.39 Закону України «Про нотаріат» визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється вказаним Законом та іншими актами законодавства України.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР від 1963р., Закону України «Про нотаріат» та інших норм законодавства, що діяло на той час, укладений сторонами договір купівлі-продажу гаража від 09.09.2003р., який відноситься до об`єктів нерухомого майна, підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню під страхом його недійсності.

Однак, незважаючи на це, продавець ОСОБА_1 та покупець ОСОБА_2 оформили відчуження гаража шляхом укладання договору купівлі-продажу від 09.09.2003р. в простій письмовій формі.

Як відомо, за існуючою у цивільному законодавстві класифікацією угод, в основу якої покладено таку ознаку як ступінь недійсності, угоди, укладені з порушенням обов`язкової нотаріальної форми (ст.47 ЦК УРСР від 1963р.), відносяться до абсолютно недійсних або нікчемних.

Нікчемна угода є недійсною в силу норми права в момент її укладення незалежно від пред`явлення позову і рішення суду. Так, встановивши при розгляді справи факт укладення нікчемної угоди, суд констатує її недійсність незважаючи на бажання сторін, і вправі застосувати наслідки її недійсності за власною ініціативою.

Так, оскільки при укладанні договору від 09.09.2003р. не додержано вимоги про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, ця обставина є підставою для визнання його абсолютно недійсним (нікчемним).

У позовній заяві позивач посилається на нікчемність договору від 09.09.2003р. та вимагає застосування наслідків його недійсності в судовому порядку.

Як зазначалось в преамбулі постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», питання про визнання угоди недійсною і застосування пов`язаних з цим наслідків повинні вирішуватися в одному процесі.

В абзаці третьому пункту 2 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 вказується також, що при задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

Частиною другою статті 48 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що по недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як роз`яснено в абзацах 1 та 4 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»:

«…17. Визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов`язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) повернути його вартість у грошах...

…Перелічені наслідки визнання угоди недійсною суд застосовує, якщо вона була виконана хоч би однією із сторін у будь-якій її частині».

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно враховував, що ухвалою суду від 14 червня 2016 року призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи виконаний підпис та текст « ОСОБА_4 » наданого для дослідження договору купівлі-продажу гаража від 09.09.2003р. ОСОБА_1 .? Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі Одеський НДІСЕ).

Згідно з Висновком №17-653 від 24.11.2017р. Одеського НДІСЕ (а.с. 95-99), рукописний запис « ОСОБА_4 » у договорі купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розміщений в розділі «Продавець», виконаний саме ОСОБА_1

Підпис від імені ОСОБА_1 у наданому на експертизу договорі купівлі-продажу гаража від 09.09.2003 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розміщений в розділі «Продавець», виконаний самим ОСОБА_1 .

У пункті 3 договору від 09.09.2003р. вказується наступне:

«3. Продаж вчинено за погоджену сторонами суму у розмірі 26650 (двадцять шість тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що еквівалентно 5000 доларам США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, що складає 5,33 грн./долар США. Така вартість гаража визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також не є наслідком збігу будь-яких тяжких обставин.

Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомого майна; за їх розсудом визначена у цьому договорі вартість гаража є справедливою і відповідає його дійсній вартості.

Вищевказану суму грошових коштів передано Покупцем Продавцю до підписання цього договору».

Положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 , який, виступаючи в якості продавця за договором від 09.09.2003р., одержав від покупця ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 5000 дол. США, що являє собою дійсну вартість гаража, визначену сторонами за взаємним погодженням, зобов`язаний повернути цю грошову суму ОСОБА_2 .

Так, на час звернення позивача до суду із заявою (станом на 12 березня 2018 року) Національний банк України встановив офіційний курс національної грошової одиниці (гривні) щодо долара США: за 100 доларів США 2609.3953 грн.

Тому грошову суму, що є еквівалентною 5000 дол. США, яка підлягає поверненню ОСОБА_2 , на час звернення позивача до суду правильно визначено в національній грошовій одиниці (гривні) у розмірі 130469,77 грн., виходячи з розрахунку:

2609,3953 (грн.) * 5000 (дол. США) : 100 = 130469,77 (грн.).

Крім того, під час ухвалення рішення у даній справі судом першої інстанції вірно взято до уваги, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року у справі №522/4687/14-ц позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради задоволено та визнано за позивачем право власності на вищезазначений гараж в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.112-113).

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , який набув право власності на вказаний гараж на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року у справі №522/4687/14-ц, подарував зазначений гараж ОСОБА_3 .

Як вбачається зі змісту п.п.3, 4 договору дарування від 16.10.2015р., укладеного дарувальником ОСОБА_1 та обдаровуваним ОСОБА_3 , оціночна (ринкова) вартість зазначеного гаража складає 149200,00 грн. (а.с. 114-115).

У подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року у справі №522/4687/14-ц і ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 у позові до Одеської міської ради про визнання права власності на вказаний гараж відмовлено (а.с.116).

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року у касаційному провадженні №6-13079ск16 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року у справі №522/4687/14-ц та рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 201 року і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2017 року у справі №522/4687/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с.118-121).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року у провадженні №22-ц/785/9775/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2017 року - залишено без змін (а.с. 140-142).

Крім того, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016р. у справі №522/4907/16-ц, що набрало законної сили 02 серпня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування гаража. Визнано недійсним договір дарування від 16 жовтня 2015 року, укладений дарувальником ОСОБА_1 та обдаровуваним ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрований в реєстрі за №3007, про відчуження вказаного гаража (а.с. 117-118).

Вирішуючи питання про те, чи поважними є причини пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності при зверненні за захистом цивільних прав, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV (далі ЦК України від 2003р.) встановлено загальне правило, згідно з яким правила ЦК України від 2003р. про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

У той же час пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 2003 року встановлено спеціальне правило, згідно з яким до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Як уже вказувалось вище, абсолютно недійсні (нікчемні) угоди не породжують для сторін прав та обов`язків, а суд першої інстанції, встановивши при розгляді справи факт укладення нікчемної угоди, вірно констатував її недійсність незважаючи на бажання сторін.

Тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.

З урахуванням вищенаведеного, до позову ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності абсолютно недійсного (нікчемного) договору від 09.09.2003р., право на пред`явлення якого виникло у ОСОБА_2 до 1 січня 2004 року, має застосовуватись позовна давність, встановлена для відповідних позовів Цивільним кодексом УРСР від 1963р.

Так, відповідно до ст.71 ЦК УРСР від 1963р. загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Так, у даному випадку ОСОБА_2 дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права під час укладання договору від 09.09.2003р. Враховуючи дату укладання договору від 09 вересня 2003 року, трирічний строк позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності договору від 09 вересня 2003 року закінчився 09 вересня 2006 року.

Отже, звертаючись до суду 05 лютого 2018 року з вимогою про застосування наслідків недійсності договору, ОСОБА_2 в особі його представника адвоката Суменка В.О. пропустив строк позовної давності.

Частиною першою ст. 80 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Однак, суд погоджується з аргументами позивача та вважає, що строк позовної давності пропущено ОСОБА_2 з поважних причин, виходячи з наступного.

Так, в пункті 4 договору від 09 вересня 2003 року вказується про те, що його нотаріальне посвідчення відбудеться після отримання Продавцем свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений гараж.

Статтею 560 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 561 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

У той же час цивільним законодавством не визначено граничний строк для реалізації спадкоємцем, яким прийнято спадщину, права на одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, за змістом цивільного законодавства, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Позивач вказував, що виходячи з цих міркувань, він очікував одержання ОСОБА_1 в Шостій Одеській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на зазначений гараж, що залишився після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 , покладаючись на порядність відповідача, не звертався до суду з відповідним позовом, оскільки не мав достатніх підстав вважати безповоротним порушення своїх прав, що випливають з договору купівлі-продажу гаража від 09 вересня 2003 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 у зобов`язальних правовідносинах, що випливають з договору від 09.09.2003р., діяв недобросовісно, зважаючи на:

- безпідставне невизнання ним факту укладання вищезазначеного договору від 09.09.2003р. з покупцем ОСОБА_2 (з цього приводу у справі є висновок №17-653 від 24.11.2017р. судової почеркознавчої експертизи а.с.95-99);

- незаконне (повторне) відчуження ним зазначеного гаража ОСОБА_3 (укладений ними договір дарування від 16.10.2015р. визнано недійсним рішенням суду, про що йдеться вище).

Зловживання правом з боку ОСОБА_1 як недобросовісної сторони угоди не може бути причиною для відмови у захисті прав добросовісного учасника угоди, яким є ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції вірно взята до уваги ще й та обставина, що після того як ОСОБА_2 дізнався про недобросовісність ОСОБА_1 у договорі від 09.09.2003р., позивачем вживались необхідні дії для захисту своїх порушених майнових прав та інтересів у судовому порядку, про що йдеться вище.

Оскільки цивільне законодавство України стає на захист порядного і добросовісного учасника цивільних правовідносин і сприяє здійсненню його майнових прав та інтересів, суд першої інстанції правильно визнав поважною причину пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності.

Частиною другою ст. 80 ЦК УРСР від 1963р. передбачено, що якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Завданням цивільного судочинства згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів фізичних осіб. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Тому, з урахуванням завдань цивільного судочинства суд першої інстанції, констатуючи нікчемність договору від 09.09.2003р. незважаючи на бажання сторін, з метою справедливого розгляду і вирішення даної цивільної справи, дійшов вірного висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності для захисту порушеного права.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною третьою ст.133 ЦПК України передбачено, зокрема, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1).

Частиною першою та другою ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Частиною другою та третьою ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з виконанням договору про надання правової допомоги №28 від 26.02.2016 року (а.с. 23-24), стороною позивача відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України надано суду остаточний розрахунок від 23 жовтня 2018 року суми судових витрат, понесених позивачем ОСОБА_2 у зв`язку із розглядом даної цивільної справи (а.с. 145), а також квитанцію №053434 від 23.10.2018р. про сплату позивачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 22553,60 грн. (без ПДВ) (а.с. 144).

Суд першої інстанції вірно вважав, що розмір витрат позивача ОСОБА_2 на оплату послуг адвоката ОСОБА_6 , що відображений в досліджених судом документах, є співмірним із:

- складністю справи та складністю виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

- ціною позову та значенням справи для позивача, в інтересах якого діяв адвокат.

Оскільки позов ОСОБА_2 судом першої інстанції задоволено повністю, то на відповідача ОСОБА_1 слід покласти судові витрати, а саме, судовий збір у розмірі 1304,70 грн. та понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 22553,60 грн.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, оскільки були спростовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко