Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 727/6380/17

провадження № 61-5694св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Чернівецька міська рада, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Департамент економіки Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації, Міське комунальне бюро технічної інвентаризації, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Ірина Миколаївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року у складі судді Мамчина П. І. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Перепелюк І. Б., Яремка В. В. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року у складі судді Мамчина П. І. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Перепелюк І. Б., Яремка В. В. у справі за позовами:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради, виконавчого комітету Чернівецької міської ради, Департаменту економіки Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації, Міське комунальне бюро технічної інвентаризації, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним;

ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, виконавчого комітету Чернівецької міської ради, Департаменту економіки Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації, Міське комунальне бюро технічної інвентаризації, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, приватний, нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Ірина Миколаївна, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У червні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаними позовами.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що є власниками квартир в будинку АДРЕСА_1 та на підставі частини другої статті 382 ЦК України є власниками допоміжних підвальних приміщень цього будинку загальною площею 121,80 кв. м, що складаються з приміщень 42-1 - 42-11.

У підвальних приміщеннях знаходиться технічне обладнання, інженерні комунікації, які раніше використовувалося як котельня ОДКА «Чернівцітепломережа».

Це підвальне приміщення без згоди співвласників багатоквартирного будинку було включено до переліку об`єктів комунальної власності на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 лютого 2012 року №89/3 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м. Чернівці», а також передано у приватну власність фізичній особі ОСОБА_3 .

Вважають, що спірні приміщення вибули з їх власності незаконно.

Просили: визнати протиправним та скасувати п.1.2 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 лютого 2012 року №89/3 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м. Чернівці», яким оформлено право комунальної власності територіальної громади м. Чернівці на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1, загальною площею 121,80 кв. м, у тому числі приміщення 42-1 42-11; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 лютого 2012 року, видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1, загальною площею 121,80 кв. м, в тому числі приміщення 42-1 42-11, та скасувати його державну реєстрацію; визнати протиправним Перелік об`єктів комунальної власності міста Чернівці, які підлягають приватизації в 2012 році, затверджений рішенням 18 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29 грудня 2011 року № 363, в частині приватизації шляхом продажу з аукціону нежилих приміщень на АДРЕСА_1 (пункт 15 розділу 2 Переліку); визнати недійсним укладений між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 12 квітня 2012 року № 1111 нежитлових приміщень підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, що складаються з приміщень 42-1 42-11, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М. М., та скасувати його державну реєстрацію.

Під час розгляду справи спірні нежитлові приміщення підвалу були відчужені ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2017 року.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в якій доповнила позовні вимоги та, крім зазначених вище, просила визнати приміщення підвалу 42-1 42-11 у житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку, функціональним призначенням яких на момент здачі будинку в експлуатацію було забезпечення експлуатації будинку, а саме його опалення (вбудована котельня); визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 08 вересня 2017 року № 5649 нежитлових приміщень підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, що складаються з приміщень 42-1 42-11, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І. М., та скасувати його державну реєстрацію; визнати за нею право спільної сумісної власності на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, у тому числі приміщення 42-1 42-11.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання договору недійсним відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання договору недійсним, витребування майна відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2018 року абзац перший та другий резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року викладено в наступній редакції:

«У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування п.1.2 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 лютого 2012 року № 89/3 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м. Чернівців», яким оформлено право комунальної власності територіальної громади м. Чернівців на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1, загальною площею 121,80 кв. м, в тому числі приміщення 42-1 42-11; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 лютого 2012 року, видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1, загальною площею 121,80 кв. м, в тому числі приміщення 42-1 42-11, та скасування його державної реєстрації; визнання протиправним Переліку об`єктів комунальної власності міста Чернівців, які підлягають приватизації в 2012 році, затвердженого рішенням 18 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29 грудня 2011 року № 363, в частині приватизації шляхом продажу з аукціону нежилих приміщень на АДРЕСА_1 (пункт 15 розділу 2 Переліку); визнання недійсним укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 12 квітня 2012 року № 1111 нежитлових приміщень підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, що складаються з приміщень 42-1 42-11, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іпатовою М. М., та скасування його державної реєстрації відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 згідно інвентарної справи 42-1 42-11 допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку, функціональним призначенням яких на момент здачі будинку в експлуатацію було забезпечення експлуатації будинку, а саме його опалення (вбудована котельня); визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 08 вересня 2017 року № 5649 нежитлових приміщень підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, що складаються з приміщень 42-1 42-11, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І. М., та скасування його державної реєстрації; визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, в тому числі приміщення 42-1 42-11 відмовити».

Відмовляючи в задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив з того, що спірні нежитлові приміщення не відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку й не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року залишено без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 8 листопада 2018 року задоволено частково. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним Переліку об`єктів комунальної власності міста Чернівці, які підлягають приватизації в 2012 році, затвердженого рішенням 18 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29 грудня 2011 року № 363, в частині приватизації шляхом продажу з аукціону нежилих приміщень на АДРЕСА_1 (пункт 15 розділу 2 Переліку) відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання приміщення підвалу 42-1 42-11 у житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку, функціональним призначенням яких на момент здачі будинку в експлуатацію було забезпечення експлуатації будинку, а саме його опалення (вбудована котельня) та визнання за нею право спільної сумісної власності на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1 , загальною площею 121,80 кв. м, у тому числі приміщення 42-1 42-11 відмовлено.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позовів апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про те, що спірні нежитлові приміщення не відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку й не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Скасовуючи додаткове рішення місцевого суду суд апеляційної інстанції виходив з того, що ним внесено зміни до основного рішення у вказаній справі шляхом викладення його резолютивної частини в іншій редакції, яка її дублює та доповнює, що суперечить положенням пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У березні 2019 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зазначають, що суди проігнорували докази того, що спірне нежитлове приміщення у комунальну власність передане не було, адже пунктом другим рішення Чернівецької міської ради народних депутатів від 25 січня 1992 року № 253 було доручено виконавчому комітетові станом на 01 січня 1992 року провести інвентаризацію будівель, споруд, обладнання і в термін до 01 лютого 1992 року прийняти їх згідно переліків у комунальну власність територіальної громади проте з матеріалів справи вбачається відсутність акту приймання-передачі у комунальну власність житлових та нежитлових приміщень у спірному будинку, отже вищезгадане рішення виконане не було.

Доводами касаційних скарг є також те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 липня 2018 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у цивільній справі № 727/4986/17, які були ухвалені між тими самими сторонами встановлено, що територіальна громада м. Чернівців права комунальної власності на спірне нежитлове приміщення не набувала, з моменту приватизації першої квартири всі приміщення перейшли у спільну сумісну власність, а оформлення зміни цільового призначення спірних приміщень з допоміжного приміщення на нежитлове приміщення є безпідставним. Висновки судів про те, що котельня має статус приміщення спеціального призначення та за таким статусом використовується з 1967 року є надуманими, а суд, мотивуючи своє рішення, повинен давати відповідь на кожен важливий, доречний і вирішальний аргумент сторони.

Касаційні скарги містять посилання на те, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку стосовно того, що котельня, яка раніше була у спірному приміщенні обслуговувала окремий район, а не будинок, адже він зроблений на підставі припущення, оскільки влаштування вбудованих котелень будівельним законодавством 1958-2014 років було заборонено. Заявники вважають висновки судів про те, що приміщення насосної та електрощитової були допоміжними приміщеннями котельні, а не будинку, є помилковими, оскільки вони використовувались для водо- та електропостачання всього будинку, а не лише котельні.

Також суди, внаслідок неправильної оцінки доказів, дійшли до помилкових висновків про те, що у спірних приміщеннях не знаходились будь-які інженерні комунікації, технічні пристрої, які необхідні для забезпечення безпечної експлуатації квартир, адже в них знаходиться електрощитова будинку - ВРЩ-0,4 кВ.

Заявники також вказують, що ухвалою місцевого суду протиправно відмовлено в огляді доказів - інженерного обладнання та комунікацій та протиправно відмовлено в залученні для огляду доказів експерта Лещишина В. В. з тих мотивів, що він не є спеціалістом. Крім того вказують, що судові рішення суперечать висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 17004, виготовленого судовим експертом Лещишиним В. В.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 в якій позивач просить касаційну скаргу задовольнити, судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. ОСОБА_2 вказує, що судами прийнято оскаржувані рішення на підставі неналежного встановлення обставин у справі та оцінки доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалами Верховного Суду від 21 березня 2019 року та від 24 жовтня 2019 року відкрито касаційні провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Чернівці.

20 червня 2019 року справа № 727/6380/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири НОМЕР_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15 серпня 1997 року.

ОСОБА_2 є власником квартири НОМЕР_3 у вказаному житловому будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2017 року.

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 09 березня 1967 року № 110/6 організовано Дирекцію об`єднаних котелень та теплових мереж на госпрозрахунковому розрахунку з підпорядкуванням міськжитлоуправлінню.

До складу Дирекції об`єднаних котелень та теплових мереж входила газова котельня «Ватутіна» на АДРЕСА_1, що вбачається з відповіді міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» від 17 жовтня 2017 року.

Зазначене підприємство змінювало свою назву й наказом МКП «Чернівцітеплокомуненерго» від 25 грудня 2008 року № 271-в з балансу підприємства була списана котельня «Ватутіна».

З відповіді Департаменту економіки Чернівецької міської ради від 04 липня 2017 року також убачається, що у нежитлових приміщеннях підвалу загальною площею 121,80 кв. м на АДРЕСА_1 розміщувалася котельня міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», яка була ліквідована.

У зв`язку з ліквідацією обласного державного комунального підприємства «Чернівціоблтепломережа» та згідно з рішенням 41 сесії Чернівецько міської ради IV скликання від 16 лютого 2006 року № 944 були прийняті у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці об`єкти нерухомості та мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання, які розташовані на території міста, від ОДКП «Чернівціоблтепломережа».

Рішенням 41 сесії Чернівецької міської ради IV скликання від 16 лютого 2006 року № 944 надано згоду на прийняття в комунальну власність територіальної громади м. Чернівці об`єктів нерухомості та мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, які розташовані на території міста Чернівці, від обласного державного комунального підприємства «Чернівціоблтепломережа».

Відповідно до акту приймання-передачі, затвердженого рішенням 7 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 28 вересня 2006 року № 114, були передані у комунальну власність територіальної громади міста Чернівці нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , в яких розміщувалася котельня ОДКП «Чернівціоблтепломережа».

Рішенням 18 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 29 грудня 2011 року № 363 затверджено перелік об`єктів комунальної власності міста Чернівці, які підлягають приватизації в 2012 році, до якого було включено за порядковим № 15 нежитлове приміщення підвалу літ. «А» на АДРЕСА_1 .

14 лютого 2012 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради прийняв рішення № 89/3 «Про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості, що належать територіальній громаді м. Чернівців», яким оформлено право комунальної власності територіальної громади м. Чернівці на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А» на АДРЕСА_1, загальною площею 121,80 кв. м, у тому числі приміщення 42-1 42-11.

17 лютого 2012 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради отримав свідоцтво про право власності на спірні приміщення.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 1111 від 12 квітня 2012 року, укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 , нежитлові приміщення підвалу на АДРЕСА_1 були відчужені у власність останньої.

У подальшому ОСОБА_3 продала спірні приміщення ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 08 вересня 2017 року.

Судом установлено, що спірне приміщення ще з 1967 року використовувалося як нежитлове приміщення спеціального призначення.

З інвентарних справ на будинок станом з 17 лютого 1958 року до 20 грудня 1966 року, 24 листопада 1997 року встановлено, що на приміщення котельні була заведена окрема інвентарна справа.

Згідно відповіді Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради від 15 грудня 2014 року електрозабезпечення будинку АДРЕСА_1 проводиться згідно лінійної схеми, яка виконана інспектором Чернівецького РЕМ. Електричний щиток у підвальному приміщенні був установлений працівниками котельні, яку ліквідували. На балансі КЖРЕП № 6 вказаний електрощит та рубильник не перебуває.

З відповіді міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» від 05 жовтня 2017 року вбачається, що за обліковими даними регістрів бухгалтерського обліку підприємства в 2008 році все обладнання для котельні в будинку АДРЕСА_1 було демонтовано, ліквідовано та списано з балансу підприємства.

Спірні приміщення не входять до переліку захисних споруд цивільної оборони міста та не мають відповідного сполучення із захисною спорудою. В спірних підвальних приміщеннях електрощитових рубильників не числиться, що стверджується відповідями виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 квітня 2015 року, 05 грудня 2014 року, від 19 листопада 2014 року, від 15 грудня 2014 року, від 12 грудня 2014 року.

Згідно з інформацією, наданою управлінням надзвичайних ситуацій та мобілізаційної роботи від 14 листопада 2014 року, спірне приміщення від інших приміщень будинку відділене глухою стіною та ніякого сполучення між ними не має.

З відповіді КЖРЕП № 6 від 09 грудня 2014 року вбачається, що електрощит та рубильник був облаштований працівниками котельні, в подальшому був демонтований.

Встановлено, що у спірних приміщеннях підвалу багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не знаходяться будь-які інженерні комунікації, технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир будинку, приміщення має окремий вхід й обліковувалося в інвентарних справах окремо від допоміжних приміщень будинку.

На час будівництва та визначення правового статусу спірних приміщень опалення та гаряче водопостачання багатоквартирних житлових будинків здійснювалося виключно централізовано, котельні м. Чернівці, у тому числі й спірна, обслуговували мікрорайон, а не окремий будинок.

Як нежитлові приміщення котельні, спірні приміщення були обладнані насосною, електрощитовою, які були допоміжними приміщеннями котельні, а не житлового будинку. Згідно відповідей ЖРЕПу № 9, ПАТ ЕК «Чернівціобленерго» та виконавчого комітету Чернівецької міської ради електрощиток та рубильник у спірних приміщеннях був облаштований працівниками котельні та при ліквідації котельні в 2008 році був демонтований.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У справі, що розглядається, суть позовних вимог зводиться до оскарження рішення Чернівецької міської ради, яким вирішувалося питання оформлення права комунальної власності на підвальне приміщення, та на підставі якого видано оспорюване свідоцтво про право власності на майно та проведено державну реєстрацію права власності та здійснення відчуження на користь третьої особи, чим, на думку позивачів, порушено їхні права як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону № 2482-XII власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються й у рішеннях Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_9 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

На відміну від допоміжного приміщення будинку, тобто приміщення, призначеного для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) будинку - сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

Колегія суддів вважає, що доводи касаційних скарг про те, що судами не було в повній мірі встановлено всіх фактичних обставин у справі є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне ізольоване нежитлове приміщення колишньої котельні в багатоквартирному будинку, не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Колегія суддів вважає такий висновок передчасним.

Касаційні скарги містять доводи про те, що оскільки у спірному приміщенні знаходиться електрощитова будинку - ВРЩ-0,4 кВ, а тому воно є допоміжним.

Верховний Суд зауважує, що судами попередніх інстанцій було встановлено, що у спірних приміщеннях підвалу багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не знаходяться будь-які інженерні комунікації, технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир будинку.

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Матеріали справи (а. с. 94, 95, том 1) містять акт складений інспектором Чернівецького РЕМ ПАТ ЕК «Чернівціобленерго» в якому зазначена та відтворена схема живлення споживачів електричної енергії.

В листі Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в Чернівецькій області від 18 травня 2017 року № 29-20/21-192 містяться відомості про те, що проводка, яка забезпечувала електропостачання електроустановок котельні була демонтована, схема живлення внутрішньобудинкових мереж на цей час не змінена. ВРЩ-0,4 кВ знаходиться у підвальному приміщенні, яке на підставі витягу про державну реєстрацію прав належить ОСОБА_3 , та яка зобов`язувалася надавати безперешкодний доступ електротехнічного персоналу обслуговуючої організації та персоналу електропостачальника до ВРЩ 0,4 кВ та своєю заявою від 06 січня 2016 року № 1, адресованою на ім`я начальника ЖРЕП № 6 зобов`язувалась надавати працівникам ЖРЕП доступ до вказаного приміщення.

Вказані вище обставини не були предметом дослідження судів, доводи позивачів не спростовані судами належними та допустимими доказами.

Отже, суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи та не оцінив докази у справі, а суд апеляційної інстанції не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, тому ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

З огляду на викладене, суди не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, а судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості відповідно до статті 263 ЦПК України.

Крім того колегія судів звертає увагу на те, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій стосовно відхилення результатів висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 28 березня 2017 року № 17004, оскільки експерт спірні приміщення безпосередньо не оглядав та не досліджував.

Судових експертиз на предмет з`ясування чи спірні нежитлові приміщення не відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку й не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку у справі проведено не було, право на їх призначення не роз`яснювалось.

Тобто, суди не з`ясували всі конкретні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору та впливають на правильність його вирішення.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволення позову ґрунтуються на фактах та обставинах, викладених у довідках комунальних підприємств.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статі 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суди попередніх інстанцій належним чином не оцінили докази у справі, ухвалені ними судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є обґрунтованими частково, судові рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року, додаткове рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 листопада 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська