Справа № 336/713/20
Провадження № 2/336/1354/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2020 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Жупанової І.Б., за участю секретарки судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В. про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд встановити факт постійного його проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , 1933 року народження на час відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити факт прийняття ним спадщини шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме 1/10 (одної десятої) частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , яка належала останній на праві приватної власності та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме 1/10 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , в якої крім нього більше дітей не було. У свідоцтва його про народження вказано, що його матір`ю є гр. ОСОБА_2 , однак згідно даних відділу реєстрації актів цивільного стану, остання декілька разів змінювала прізвища, останнє - ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , відкрилась спадщина у вигляді 1/10 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала останній на праві приватної власності згідно договору купівлі - продажу зареєстрованому у реєстрі за № 3-3365 від 15 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Вакуленко С.О.

Як зазначає позивач, на час відкриття спадщини він постійно проживав зі своєю матір`ю та після її смерті фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, проте у визначений законом строк не звернувся до державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

28.11.2019 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою В.О. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що спадкоємцем не надані документи, що підтверджують останнє постійне місце проживання спадкодавця, а також документи, які підтверджують що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За твердженням позивача він постійно мешкав разом з матір`ю ОСОБА_2 з 1991 року, після розлучення, адже остання була похилого віку та хворіла, тому потребувала постійного догляду. За вказаною адресою останній зареєстрований не був, адже має реєстрацію місця мешкання у гуртожитку без права проживання, також він після смерті матері повністю взяв на себе витрати по її похованню.

Окрім того позивач зазначає, що він за час фактичного проживання у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , безперервно сплачував житло - комунальні послуги, а також проводив поточні ремонтні роботи. На теперішній час він також проводить ремонтні роботи про що наявні відповідні документи на придбання будівельних матеріалів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

16.03.2020 року представниця позивача подала до суду заяву за змістом якої повідомила, що вони відмовляються від частини позовних вимог, а саме у встановленні факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки на даний час відпала в ньому необхідність. Разом з тим інші позовні вимоги підтримуються в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені відповідно до заяви від 16.03.2020 року позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Представниця відповідача в судове засідання не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву за змістом якої просила розглядати справу без її участі, не заперечувала проти позовних вимог, просила прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі.

Свідок, ОСОБА_5 , допитаний в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі є його вітчимом, з дитинства він разом з вітчимом та своєю матір`ю ОСОБА_6 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Також з ними мешкала мати позивача, після смерті якої вони залишились проживати у вказаному будинку та доглядають за вказаним житлом.

Свідка, ОСОБА_6 , допитана в судовому засіданні пояснила, що з позивачем по справі вони познайомились десь у 1993-1994 році, згодом його мати ОСОБА_2 купила будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де вони всі разом проживали та після смерті якої вони залишились в ньому проживати та проживають і по теперішній час. Також пояснила, що вони здійснюють заходи щодо поліпшення будинку, роблять поточні ремонти, підтримують йог в належному стані, сплачують комунальні послуги.

Свідка, ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача та ще знала його матір ОСОБА_2 , яка померла у 1999 року з якою вони проживали разом у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення позивача, його представниці та свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть, виданого 25.10.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради, серія НОМЕР_1 (а.с.8), копією свідоцтва про народження позивача, серії НОМЕР_2 (а.с.10) в якому його матір`ю записана громадянка ОСОБА_2 , копіями витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 9, № 0, № 0, № 7 від 06.02.2020 року (а.с.11-14) відповідно до яких вбачається, що ОСОБА_2 мала дівоче прізвище « ОСОБА_2 » та у зв`язку з укладенням шлюбів змінила його спочатку на « ОСОБА_2 », потім на « ОСОБА_2 », в подальшому на « ОСОБА_2 » та в останнє на « ОСОБА_2 ».

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме 1/10 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 15.09.1994 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-3365 та посвідченого державним нотаріусом Вакуленко С.О. (а.с.15-16).

Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного Кодексу Української РСР, який втратив чинність 01.01.2004 року.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно з статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до статті 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 534 Цивільного кодексу Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме 1/10 частину будинку АДРЕСА_1 .

З матеріалів спадкової справи № 91/2018 (а.с.44-65), заведеної 02.10.2018 року приватним нотаріусом ЗМНО Нарохою О.В. після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 вбачається, що заповіту остання на випадок своєї смерті не залишила. Спадкоємцями померлої за законом першої черги є позивач по справі, який звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відомості про інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять. Однак, постановою приватного нотаріуса ЗМНО Нарохою О.В. від 28.11.2019 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено посилаючись на те, що позивачем не надані документи, що підтверджують останнє постійне місце проживання спадкодавця, а також документи, які підтверджують, що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину з будь-яких підстав немає.

Як вбачається з копії довідки № 159 від 01.07.2016 року виданої головою квартального комітету № 114 Киливник Н.І. (а.с.21) на момент смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 1988 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з сином ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також відповідно до копії довідки від 01.07.2016 року виданої головою квартального комітету № 114 Киливник Н.І. (а.с.22) ОСОБА_1 дійсно проживає з 1995 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт того, що на позивач проживав на момент смерті разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та проживає там і після її смерті підтвердили також і свідки допитані в судовому засіданні.

Вищевказані докази суд, у відповідності до статей 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України, вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_2 , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що позивач з об`єктивних причин не має можливості оформити свої спадкові права на майно після померлої матері, хоча фактично прийняв спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись Конституцією України, статтями 4, 12, 13, 76-80, 258, 259, 263 - 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (, адреса: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 207), третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В. (адреса: м. Запоріжжя, вул.. Поштова, буд. 27/29, оф. 90) про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття спадщини шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме 1/10 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 , яка належала останній на праві приватної власності.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на спадкове майно, а саме 1/10 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 16.03.2020 року.

Суддя: І.Б.Жупанова