ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/613/19 Номер провадження 22-ц/814/933/20Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду Полтавської області від 14 січня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 13 січня 2020 року о 15:42:46 год. по 14 січня 2020 року, час не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення - 23 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Кременчук».

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками;

виділити їй у користування житлову кімнату «3» площею 14,2 кв.м та балкон площею 0,9 кв.м (на плані експертизи зафарбовано синім кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м, та відповідає її ідеальній 1/2 частині у спірній квартирі;

виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «2» площею 13,87 кв.м та кладову площею 1,37 кв.м (на плані експертизи зафарбовано зеленим кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м т відповідає його ідеальній 1/2 частині у спірній квартирі;

залишити у спільному користуванні співвласників коридор «1» площею 5,03 кв.м, коридор площею 1,70 кв.м, кухню «4» площею 5,54 кв.м, вбиральню «6» площею 1,11 кв.м, ванну кімнату «№5» площею 2,16 кв.м, загальною площею 15,54 кв.м (на плані екпсертизи зафарбовано червоним кольором);

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: оплату послуг експерта по проведенню експертизи в розмірі 1 500 грн. 00 коп., оплата судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., оплата банківських послуг в розмірі 20 грн. 00 коп., оплата правової допомоги в розмірі 4 500 грн. 00 коп., а всього на суму 6 788 грн. 40 коп.

Позовна заява мотивована тим, що постало питання про розподіл особових рахунків між співвласниками по оплаті комунальних послуг, за якими на даний час існує певна сума заборгованості, але відповідач, який проживає в іншому місті, ігнорує звернення позивача щодо даного питання, і таку поведінку відповідача ОСОБА_2 позивач розцінює як його небажання врегулювати питання в добровільному досудовому порядку.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками наступним чином.

Виділено у користування ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату «3» площею 14,12 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано синім кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м. та відповідає її ідеальній 1/2 частині у квартирі.

Виділено у користування ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату «2» площею 13,87 кв.м. та кладову площею 1,37 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано зеленим кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м. та відповідає його ідеальній 1/2 частині у квартирі.

Залишено у спільному користуванні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 коридор «1» площею 5,03 кв.м., коридор площею 1,70 кв.м., кухню «4» площею 5,54 кв.м., вбиральню «6» площею 1,11 кв.м. та ванну кімнату «5» площею 2,16 кв.м., загальною площею 15,54 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано червоним кольором).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із оплатою послуг експерта по проведенню експертизи у розмірі 1 500 грн., 768 грн. 40 коп. понесених витрат на оплату судового збору, 20 грн. сплачених за банківські послуги та 4 500 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково обґрунтував своє рішення висновком експерта від 20 листопада 2018 року, оскільки останній не є допустимим доказом, так як складений з порушенням вимог ч.7 ст.102 і ч.5 ст.106 ЦПК України.

Правом подачі відзиву позивач не скористалась.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 березня 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 16 березня 1998 року №16117/1 та технічного паспорту, виготовленого станом на 03 березня 1998 року, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.14,15-17)

Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 29 травня 2017 року Кременчуцьким міським ВДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.18).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03 серпня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. та зареєстрованого в реєстрі за номером 67/2017, а також змістом Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №52852316 від 03 серпня 2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 133205479 від 03 серпня 2018 року, вбачається, що після смерті ОСОБА_3 спадщину на належну їй частку у спірній квартирі в рівних частках, а саме по 1/2, прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.19-21)

Згідно висновку експерта № 83-18 від 20 листопада 2018 року, виготовленого за заявою ОСОБА_2 , визначено лише один можливий варіант встановлення порядку користування спірним житлом, а саме запропоновано виділити у користування першому співвласнику у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату «2» площею 13,87 кв.м. та кладову площею 1,37 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано зеленим кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м. та відповідає його ідеальній 1/2 частині у квартирі; виділити у користування другому співвласнику у квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату «3» площею 14,12 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано синім кольором), що в цілому становить площу 22,9 кв.м. та відповідає її ідеальній 1/2 частині у квартирі; залишити у спільному користуванні співвласників коридор «1» площею 5,03 кв.м., коридор площею 1,70 кв.м., кухню «4» площею 5,54 кв.м., вбиральню «6» площею 1,11 кв.м. та ванну кімнату «5» площею 2,16 кв.м., загальною площею 15,54 кв.м. (на плані експертизи зафарбовано червоним кольором).(а.с.23-31)

Зі змісту вказаного висновку експерта, зазначений порядок користування приміщенням спірної квартири визначено у співвідношенні 1/2 та 1/2 частини, тобто у відповідності із розміром ідеальних часток співвласників.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, частинами 2 та 3 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами щодо користування спірним житловим будинком не досягнуто.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500 цс15.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст.83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч.3 та 5 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

За змістом наведених норм процесуального закону учасник справи зобов`язаний подати суду докази разом з позовною заявою, при цьому висновок експерта може бути виготовлений як на замовлення учасника справи, так і на підставі ухвали суду.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у відповідності до вимог закону разом з позовною заявою подала суду висновок експерта (а.с.23-30), виготовлений на її замовлення.

Отже, зазначений доказ отриманий з додержанням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Відповідач по справі був належним чином повідомлений про розгляд справи, приймав участь у судових засіданнях (а.с.112-114, 124-125,139-142) і, за умови належного виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, мав можливість заявити про призначення у справі додаткової чи повторної експертизи за наявності умов, передбачених ст. 113 ЦПК України.

Ні у відзиві на позов (а.с.73-77), ні в апеляційній скарзі відповідачем не наведено доводів, які б давали підстави визнати висновок експерта неповним, неясним, необґрунтованим, таким, що суперечить фактичним обставинам.

Виключно те, що у висновку експерта відсутня указівка про попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, не свідчить про те, що такий доказ є недопустимим у розумінні положень ст.78 ЦПК України.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду Полтавської області від 14 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов