КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 755/5316/20 Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Болотова Є.В., Іванченка М.М.,

при секретарі - Гордієнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року у цивільній справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на протиправну бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

У Дніпровський районний суд міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», скаржник), заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із скаргою на протиправну бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М.М.,

У скарзі, ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» просило суд визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 березня 2020 року у виконавчому провадженні № 59552620 з виконання виконавчого листа № 755/15132/17, виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва, та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька М.М. від 02 березня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, у виконавчому провадженні № 59552620 з виконання виконавчого листа № 755/15132/17, виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва.

На обґрунтування скарги, ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» посилалось на те, що постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року в погашення боргу ОСОБА_1 перед товариством за кредитним договором від 25 травня 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів, а також покладено на відповідача понесені позивачем судові витрати.

В подальшому, 13 березня 2019 року представник товариства отримав у Дніпровському районному суді міста Києва два виконавчі листи стосовно двох боржників та звернувся до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. з заявами про примусове виконання виконавчих листів, виданих Дніпровським районним судом міста Києва щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. від 15 липня 2019 року відкрито виконавчі провадження ВП № 59552620 щодо боржника ОСОБА_1 та ВП № 59552878 щодо ОСОБА_2 .

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько М.М., 25 липня 2019 року виніс постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, якими проведено опис та арешт Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 по боржнику ОСОБА_1 у ВП №59552620 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 по боржнику ОСОБА_2 у ВП №59552878.

Також, 29 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М., по обом виконавчим провадженням винесені постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності.

Приватний виконавець виконавчого округу мста Києва Солонько М.М., 29 серпня 2019 року повідомив сторін виконавчого провадження про визначення вартості майна боржників.

При цьому, згідно листа Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 23 серпня 2019 року виявилось, що в іпотечній квартирі зареєстрована неповнолітня дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У межах виконавчих проваджень № 59552878 та № 59552620, приватний виконавець виконавчого округу мста Києва Солонько М.М., 02 березня 2020 року прийняв постанови про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у яких зазначив про неможливість виконання рішення суду в зв`язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на реалізацію предмета іпотеки.

ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», посилаючись на положення ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Закони України «Про іпотеку» та «Про виконавче провадження» зазначило, що не погоджується із такими діями приватного виконавця і винесеними ним постановами, адже звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається.

Також вказало, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоді іпотекодержателя після укладення договору іпотеки.

Скаржник зазначив, що під час укладення договору іпотеки, іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надано довідку житлово-будівельного кооперативу від 21 червня 2013 року відповідно до якої, в квартирі зареєстровані та мешкають ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_2 ..

З довідки також вбачається, що будь-яких інших осіб, зокрема неповнолітніх дітей, зареєстрованих у квартирі, окрім іпотекодавців, не було.

Скаржник вказав, що на виконані приватного виконавця виконавчого округу мста Києва Солонько М.М. перебували виконавчі листи, видані на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернуто стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення, тож дії приватного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу на підставах викладених у постановах від 02 березня 2020 року, не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на положення ст.ст. 50, 51, 61, 62 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник зазначив, що примусова реалізація предмета іпотеки за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, а є виконанням рішення суду, а отже згода органу опіки та піклування на реалізацію квартири з аукціону в процесі виконання рішення суду не потрібна.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на протиправну бездіяльність приватного виконавця, суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько М.М., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. при винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 березня 2020 року у виконавчому провадженні №59552620 з виконання виконавчого листа № 755/15132/17, виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва визнано протиправними.

Постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонько М.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 березня 2020 року у виконавчому провадженні № 59552620 з виконання виконавчого листа № 755/15132/17 виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва скасовано.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що при здійсненні виконавчих дій для реалізації предмета іпотеки приватним виконавцем було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня дитина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, приватний виконавець звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та отримав розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 жовтня 2019 року № 797 про відмову в наданні дозволу на вчинення правочинів щодо майна, право користування яким має дитина. У зв`язку з чим виніс оскаржувану постанову.

ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про задоволення скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» проти доводів апеляційної скарги заперечила посилаючись на їх необґрунтованість.

В обґрунтування доводів відзиву, ТОВ «фінансова компанія «Народна позика» посилалось на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається.

Вказує, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки.

На думку скаржника, важливою обставиною у справі є те, що під час укладання договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2430, іпіотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надано довідку з Житлово-будівельного кооперативу від 21 червня 2013 року, відповідно до якої, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 .

З довідки вбачається, що інших осіб, зокрема неповнолітніх дітей, зареєстрованих за вказаною адресою, окрім іпотекодавців немає.

Також, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заявами від 25 червня 2013 року, справжність підпису на яких засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., зареєстрованих в реєстрі № 2428, № 2429 надали згоду один одному на укладення договору іпотеки.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ще в 2013 році, укладаючи договір іпотеки приховали від ТОВ «ФК «Народна позика» факт про наявність у них дітей, та про те, що їх неповнолітні діти зареєстровані в квартирі, яку вони надали в іпотеку для забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року є законною, обґрунтованою, постановленою без порушення норм матеріального та процесуального права, просив залишити її без змін.

Учасники справи належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, представник ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» проти доводів апеляційної скарни заперечив, просив залишити її без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року вирішено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за кредитним договором від 25 червня 2013 року в сумі 1 092 148,84 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, що визначається при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни та такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, Дніпровським районним судом міста Києва 13 березня 2019 року видано виконавчий лист № 755/15132/17 стосовно боржника ОСОБА_1 .

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М., 15 липня 2019 року. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59552620 з примусового виконання виконавчого листа № 755/15132/17 виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва відносно боржника ОСОБА_1 .

Також, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М., 25 липня 2019 року в рамках виконавчого провадження № 59552620, винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , належної боржнику ОСОБА_1 .

В подальшому, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М.М. від 02 березня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 59552620 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону Укоаїни «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Зі змісту постанови вбачається, що відповідно до листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 серпня 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М., 11 вересня 2019 року за вих. № 1041 до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направлено вимогу про надання попереднього дозволу органів опіки та піклування на примусову реалізацію квартири, в якій зареєстровані неповнолітні діти, проте службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації попереднього дозволу на примусову реалізацію майна не надано.

Ухвалюючи рішення про задоволення скарги ТОВ «ФК «Народна позика», суд першої інстанції виходив з того, що дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М.М. з приводу винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 березня 2020 року у виконавчому провадженні № 59552620 по виконанню виконавчого листа № 755/15132/17, виданого 13 березня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва є неправомірними, оскільки матеріали справи не містять відомостей, про те, що станом на час укладення договору іпотеки у іпотечній квартирі були зареєстровані неповнолітні особи.

Колегія суддів вважає. що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону та узгоджується з матеріалами справи.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У відповідності до п. 28 Розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбачених пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року (справа № 754/15589/14-ц) зазначив, що, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким, іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 8 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 2 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

За вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення скарги, оскільки дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонька М.М., які виразилися у поверненні виконавчого документа стягувачу не відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Викладені в апеляційній скарзі доводи, зокрема щодо того, що матеріали справи містять розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 жовтня 2019 року № 797, яке забороняє відчужувати спірну квартиру є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Вищезазначене спростовується тим, що під час укладання Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., зареєстрований в реєстрі за № 2430, іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надано довідку з Житлово-будівельного кооперативу від 21 червня 2013 року, з якої вбачалося, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 . Інших осіб, зокрема неповнолітніх дітей, зареєстрованих за вказаною адресою немає.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладаючи у 2013 році Договір іпотеки приховали від ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» факт наявності у них дітей, та те, що діти зареєстровані в квартирі, яку вони надали в іпотеку для забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, посилання на те, що заінтересованих осіб не було повідомлено про дату час та місце розгляду справи спростовується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення, з яких вбачається. що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 02 липня 2020 року отримали судові повістки про виклик у судове засідання, призначене на 21 лютого 2020 року.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Дніпровського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене та те, що Дніпровський районний суд міста Києва прийшов до обґрунтованого висновку про визнання дій приватного виконавця неправомірними, у зв`язку з чим ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: Є.В. Болотов

М.М. Іванченко