Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить зняти арешт з належної ОСОБА_4 частини квартири, розташованої у

АДРЕСА_1 , який був накладений 11 січня 2005 року реєстратором Десятої київської нотаріальної контори за №1596489 на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві №99/20 від 28 травня 2002 року.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_4 і після його смерті відкрилась спадщина, яка складалася з

Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіту ОСОБА_4 складено не було. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом. 15 листопада 2018 року позивач звернулась до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та було відкрито спадкову справу. 26 листопада 2019 року позивач отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що 11 січня 2005 року реєстратором Десятої київської нотаріальної контори був накладений арешт за №1596489 на підставі постанови ДВС №99/20 від 28 травня 2002 року через те, що ОСОБА_4 нібито мав заборгованість по сплаті аліментів на користь своєї першої дружини - ОСОБА_2 . В телефонній розмові ОСОБА_2 повідомила позивачу, що ОСОБА_4 мав заборгованість зі сплати аліментів. Разом з тим, позивач зазначає, що заборгованість ОСОБА_4 сплатив, однак з незрозумілих причин, арешт з належної йому частини квартири до цього часу так і не знятий. Зазначає, що наявність арешту спірної квартири є незаконним та грубо порушує вимоги чинного законодавства та майнові права позивача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

11 лютого 2020 року від представника відповідачаОСОБА_2 - адвоката Приходька С.В. на адресу суду надійшла заява про визнання позову, в якій зазначено, що відповідач у справі - ОСОБА_2 позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти зняття арешту з належної покійному ОСОБА_4 частини квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , який був накладений 11 січня 2005 року реєстратором Десятої київської нотаріальної контори за №1596489 на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві №99/20 від 28 травня 2002 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 31 березня 2020 року відмовлено у прийняті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про зняття арешту з майна.

Інші учасники справи заяв по суті справи не подали.

Приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, посилалась на те, що наявність арешту спірної квартири є незаконним та грубо порушує вимоги чинного законодавства та майнові права позивача.

Судом встановлено, що згідно дублікату Свідоцтва про право власності від 12 травня 2000 року, Відділ приватизації комунального житлового фонду Дарницької районної державної адміністрації м.Києва посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у рівних долях (а.с.40).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори посвідчено, що спадкоємцем Ѕ частки майна

гр. ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син - ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке у вказаній частині видано це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.41).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.38).

Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, за змістом зазначеної норми права, під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв`язку з чим вимоги є приватноправовими.

Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах.

Відносно заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог закону в межах виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам надано роз`яснення про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам надано роз`яснення про те, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 07 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.39).

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.52).

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

У частині другій статті 89 ЦПК України вказано, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 2, 10, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5

від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У матеріалах справи залежно від предмета та підстави позову мають бути належним чином завірені копії акта опису та арешту, постанови про арешт коштів чи майна боржника, вироку, рішення суду або іншого органу, на виконання яких проводився опис і арешт, матеріали, що є в кримінальній справі щодо належності описаного майна і джерел коштів на його придбання, документи про право власності на майно, кредитні зобов`язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно.

При розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

У разі виникнення у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, труднощів у витребуванні доказів суд з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їм у цьому за наявності відповідного клопотання.

На підтвердження вимог позовної заяви позивачем, крім наведених вище доказів, долучено до позовної заяви копію Постанови державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2019 року, якою ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 після померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.52) та копію листа Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві від січня 2005 року (а.с.42).

У вказаному листі зазначається, що згідно виконавчого листа №2-1325 від 14 вересня 1995 року, виданого Дарницьким районним судом м.Києва, ОСОБА_4 повинен сплачувати аліменти в розмірі ј частини всіх заробітків на користь ОСОБА_2 . Крім іншого, в листі вказується про наявність заборгованості в розмірі

11569,32 грн, станом на 01 січня 2005 року.

Разом з тим, наведена в даному листі інформація не містить відомостей про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_4 в межах виконавчого провадження, стягувачем за яким є ОСОБА_2 .

Позивач в позовній заяві стверджує, що з вищевказаної постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 11 січня 2005 року реєстратором Десятої київської нотаріальної контори був накладений арешт за №1596489 на підставі постанови ДВС №99/20 від 28 травня 2002 року через те, що ОСОБА_4 нібито мав заборгованість по сплаті аліментів на користь своєї першої дружини - ОСОБА_2 .

Проте, як убачається з Постанови державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2019 року, в матеріалах спадкової справи міститься інформаційна довідка з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №190219747, згідно з якою на частку квартири, яка належить померлому та розташована за адресою: АДРЕСА_1 реєстратором Десята Київська нотаріальна контора накладений арешт №1596489 від 11 січня 2005 року на підставі постанови виконавчої служби №99/20 від 28 травня 2002 року.

Отже викладена в постанові інформація не містить відомостей ані про номер виконавчого листа, ані про номер виконавчого провадження, ані про відділ виконавчої служби, яким винесено постанову, ані про стягувача у виконавчому провадженні.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна), вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, - стягувача у виконавчому провадженні.

Проте, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що арешт, про зняття якого заявлені позовні вимоги в межах даного спору, накладений саме в межах виконавчого провадження, стягувачем за яким є визначений в даній справі відповідач - ОСОБА_2 .

При цьому, позивачем ОСОБА_1 клопотань про витребування доказів до суду подано не було.

Згідно положень частин 3 та 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України).

Виходячи з норм процесуального законодавства, обов`язок по наданню доказів на підтвердження позову покладений на позивача, зокрема й щодо доведення обставин того, що визначена позивачем в якості відповідача особа, є належним відповідачем в розрізі даного спору.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про зняття арешту з майна, оскільки позивачем не доведено, що арешт, про зняття якого заявлена вимога в даній справі, накладений в межах виконавчого провадження, за яким визначений позивачем відповідач - ОСОБА_2 є стягувачем. Тому в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд вважає за необхідне вказати на те, що в Постанові державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2019 року, з посиланням на п.4.15. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зазначається, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до знаття арешту. При цьому, з наведеної в цій же постанові інформації не вбачається про те, що арешт на майно спадкодавця накладений судовими чи слідчими органами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16 ЦК України, статтею 59 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання:

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві (місцезнаходження: м.Київ, вул. Краківська, 20), про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: