Ухвала

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 361/5982/17

провадження № 61-3323ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого об`єднання «Трудовик» та голови ради садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Ніни Миколаївни про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до садівничого об`єднання «Трудовик» (далі - СО «Трудовик») та голови ради садівничого об`єднання «Трудовик» ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням ХХХV звітно-виборчої Конференції СО «Трудовик» від 17 травня 2014 року позивач була обрана членом ради та головою комісії по проведенню приймання-передавання документально-матеріальних цінностей СО «Трудовик» новообраній голові ради об`єднання ОСОБА_2 , відповідачу у справі. 28 травня 2014 року ОСОБА_2 своїм розпорядженням № 02/14, без зміни істотних умов праці посади коменданта СО «Трудовик», змінила назву цієї посади на «заступник голови СО «Трудовик» - комендант», однак у штатному розписі посада «заступник голови СО «Трудовик» ніколи не значилась, а тому позивач вважала, що ці посади є тотожними.

Позивач вказувала, що 28 травня 2014 року голова ради СО «Трудовик» ОСОБА_2, без застереження про прийняття її на посаду з випробуванням, запропонувала їй вакантну посаду коменданта СО «Трудовик», яка мала назву «заступник голови СО «Трудовик» - комендант» та наказом № 04/14 від 28 травня 2014 року її було призначено на цю посаду безстроково. Зазначала, що за весь період роботи з 29 травня 2015 року по 28 липня 2014 року вона виконувала обов`язки відповідно до посадової інструкції коменданта СО «Трудовик» та отримувала заробітну плату, встановлену штатним розписом для даної посади. 27 липня 2014 року голова ради СО «Трудовик» ОСОБА_2 повідомила її про звільнення із займаної посади як неоформленого працівника, однак копію наказу про звільнення їй не надала та його зміст, підстави і статтю закону, на підставі якої її звільнено, їй не повідомила.

Зазначала, що з текстом наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року про звільнення вона ознайомилася лише 06 жовтня 2014 року у суді під час розгляду цивільної справи № 361/6105/14-ц за її позовом до СО «Трудовик», ОСОБА_2 про скасування наказів, поновлення на займаній посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зі змісту вказаного наказу їй стало відомо про те, що підставами звільнення її з роботи є не оформлення нею трудових відносин у встановленому законодавством порядку та не проходження нею випробувального терміну, тобто, підстави для звільнення суперечать одна одній. Вказувала, що вона була призначена на посаду розпорядженням голови ради СО «Трудовик» ОСОБА_2 за № 04/14 від 28 травня 2014 року та отримувала заробітну плату, що спростовує підставу її звільнення з роботи у зв`язку з не оформленням трудових відносин у встановленому законодавством порядку. Також у вказаному розпорядженні про призначення її на посаду відсутнє будь-яке застереження щодо умови випробування. Тому вважала, що дії відповідачів щодо видачі та застосуванню наказу про її звільнення, як штучно створеного та сфальшованого документа, є неправомірними та такими, що вчиненні у порушення вимог статей 24, 26, 28, 40 КЗпП України, статті 52 статуту СО «Трудовик», статей 19, 43 Конституції України, що призвели до порушення її конституційного права на працю.

З урахуванням уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 остаточно просила визнати протиправними (неправомірними, незаконними) дії голови ради СО «Трудовик» ОСОБА_2 щодо прийняття рішення про звільнення позивача з посади коменданта СО «Трудовик» шляхом видачі в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року всупереч вимогам положень статті 52 статуту СО «Трудовик», статей 19, 43 Конституції України та статей 24, 26, 27, 28, 36, 40, 43 КЗпП України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 у даному позові фактично повторно оспорює встановлені рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2015 року факти та правовідносини щодо правомірності її звільнення з посади коменданта СО "Трудовик" шляхом видачі головою СО "Трудовик" в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року, тобто дії відповідача, наслідком яких є оспорюваний наказ, який, як встановлено судом, є правомірним та вимогам трудового законодавства і Конституції України він не суперечить.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що правомірність дій відповідача, наслідком яких стало прийняття оспорюваного наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили та, враховуючи принципи правової визначеності, не може бути поставлене під сумнів.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання протиправними (неправомірними, незаконними) дій голови ради СО «Трудовик» ОСОБА_2 щодо прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади коменданта СО «Трудовик» шляхом видачі в односторонньому порядку наказу № 56/14 від 27 липня 2014 року.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Верховним Судом також не встановлено підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню;

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до садівничого об`єднання «Трудовик» та голови ради садівничого об`єднання «Трудовик» Киричук Ніни Миколаївни про визнання протиправними дій та рішення щодо прийняття наказу про звільнення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко