ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2997/20 Справа № 204/2003/19 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що в провадженні у відповідача перебуває вказане виконавче провадження про стягнення з позивача аліментів у розмірі Ѕ частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що він отримав довідку про заборгованість по аліментам, в якій, станом на 04 грудня 2018 року заборгованість складала 110862,29 грн та з якої вбачається, що сплачена сума аліментів за період з травня 2016 року по листопад 2018 року у розмірі 36932,27 грн державним виконавцем не врахована. Позивач зазначає, що вищевказана заборгованість була погашена ним ще в грудні 2018 року, про що мається відповідна постанова про скасування заходів примусового виконання від 17 грудня 2018 року. Однак, стягувач ОСОБА_2 звернулась до державного виконавця із заявою, в якій просила не враховувати дані квитанції в рахунок погашення аліментів, оскільки на них відсутні призначення платежу «сплата аліментів на користь ОСОБА_2 » та відсутні дані про отримувача. У зв`язку з викладеним позивач вважає, що порушенні його законні права та інтереси та він вимушений був звернутись до суду.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд зобов`язати відповідача зарахувати до сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 36932,27 грн. за період з травня 2016 року по листопад 2018 року в межах виконавчого провадження ВП №515852557.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у цивільній справі №204/3103/16-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі Ѕ частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 05 травня 2016 року і до їх повноліття, в особі матері ОСОБА_2 , допустивши по справі негайне виконання.

Заборгованість позивача станом на 01 листопада 2018 року у виконавчому провадженні, відкритого за виконавчим листом №204/3103/16-ц, станом на 01 листопада 2018 року склала 70741,02 грн, станом на 04 грудня 2018 року - 110862,29 грн, станом на 13 грудня 2018 року - заборгованість відсутня, що підтверджується розрахунками заборгованості, наданими державним виконавцем Козлицькою О.М.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2018 року справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

31 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахування суми боргу та видачу довідки про заборгованість, до якої долучив квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Листом начальника Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області №296 від 21 лютого 2019 року позивача повідомлено, що 04 грудня 2018 року на адресу Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області стягувачем надано заяву з проханням не враховувати дані квитанції в рахунок погашення аліментів.

З виписки по картці (рахунку) ОСОБА_2 за період з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2018 року вбачається надходження коштів від ОСОБА_7 , яка здійснювала перекази на картку третьої особи ОСОБА_2 , на загальну суму у розмірі 37929,79 грн.

Відповідно до листа АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-190905/573 від 04 квітня 2019 року, під час здійснення платежів в терміналах самообслуговування АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з 2016 по 2018 роки була можливість змінювати ПІБ платника в квитанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження сплати ним аліментів на утримання дітей на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у цивільній справі №204/3103/16-ц.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судовий розгляд був проведений не об`єктивно, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції не з`ясував обставини по справі стосовно факту того, що він жодним чином ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню дітей, своєчасно за можливістю через свою матір ОСОБА_7 сплачував аліменти на їх утримання, що підтверджується квитанціями за період з серпня 2015 р. по червень 2016 р.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч.4,8 ст. 71 зазначеного Закону України виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.п.3,4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів не бере до уваги на підтвердження доказів сплати аліментів позивачем виписки з особового рахунку його матері ОСОБА_7 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК та квитанції, зі змісту яких вбачається, що грошові перекази останньою проводилися на картковий рахунок третьої особи ОСОБА_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки з них неможливо встановити, що ці кошти були сплачені саме в рахунок сплати аліментів на користь ОСОБА_2 та від імені ОСОБА_1 .

Крім того, неможливо з`ясувати з пояснень ОСОБА_7 те, які саме платежі вона дійсно робила за власний кошт, а які - за кошти надані позивачем.

А тому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у справі відсутні докази сплати позивачем аліментів в сумі 36 932,27 грн.

Таким чином, крім показань свідка ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача та є заінтересованою особою у розгляді справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ним були сплачені кошти у сумі 36 932,27 грн., а також не надано доказів, що він доручав ОСОБА_7 платити ці кошти. Крім того, доказів неможливості позивачем самостійно перераховувати аліменти ОСОБА_2 також суду не надані.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова