Номер провадження: 22-ц/813/4161/20
Номер справи місцевого суду: 513/165/18
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого - Цюри Т.В.

суддів - Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивач звернувся до відповідача з позовом, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 серпня 2007 року станом на 31.12.2017 року у загальній сумі 114750,98 гривень, з яких: тіло кредиту - 4801,69 гривень, відсотки за користування кредитом - 99822,83 гривні, пеня - 4185,94 гривні, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень - штраф (фіксована частина), 5440,52 гривні - штраф (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач не виконує умови кредитного договору № б/н від 28 серпня 2007 року про надання кредиту у розмірі 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, , рахунок № НОМЕР_1 , в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 16 липня 2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28 серпня 2007 року - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" подало до суду апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір (а.с. 10-21).

На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_4 з терміном дії 05/09 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач не виконував зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку складає 114750 гривень 98 копійок (а.с. 7-9).

Сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 1,0 % суми заборгованості., які вносяться з 20 по 24 число кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, тобто до 30 липня 2009 року. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Таким чином, сторони узгодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору.

Також судом встановлено, що згідно виписки по рахунку (картка НОМЕР_4 ) ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору з 28 серпня 2007 року і до 21 лютого 2014 року, коли ним було сплачено 380 гривень в рахунок погашення заборгованості, а в подальшому припинив оплату чергових платежів (а.с. 51-56).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 25 березня 2017 року, оскільки Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 26 лютого 2018 року, тому пропустив встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що 28 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір (а.с. 10-21).

На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_4 з терміном дії 05/09 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач не виконував зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку складає 114750 гривень 98 копійок (а.с. 7-9).

На підтвердження умов договору, банк надав суду копію заяви позичальника від 28.08.2007 року, Умови та правила надання банківських послуг, розрахунок заборгованості за договором б/н від 28.08.2007 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 станом на 31.12.2017 року, виписку по рахунку за період з 28.08.2017 року по 26.02.2018 року та довідку про видачу кредитних карток.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на те, що сторони підписуючи заяву про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_4 з терміном дії 05/09 року, узгодили сплату відсотків за користування кредитом 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та те, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 1,0 % суми заборгованості, які вносяться з 20 по 24 число кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

Однак, надані АТ КБ «Приватбанк» документи не підтверджують погодження сторонами усіх умов кредитування.

Суд зазначає, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, який доданий позивачем до позовної заяви не містять підпису ОСОБА_1 , тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.08.2007 року шляхом підписання заяви.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що саме ці умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не можє розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 102З-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на наведене, у суду першої інстанції були відсутні підстави відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1

кредитних коштів в сумі 4801 грн. 69 коп., тобто тіла кредиту, які він фактично отримав.

Разом з тим, апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» процентів, пені та штрафів, оскільки позивачем не доведено погодження їх розміру за користування кредитними коштами.

З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування, а тому з ОСОБА_1 підлягає до стягнення заборгованість тільки за тілом кредиту в сумі 4801 грн. 69 коп.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на законність та обгрунтованість суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності по вказаній справі, оскільки на його думку, перебіг позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 25 березня 2014 року, тому строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 25 березня 2017 року, а позивач до суду звернувся з позовом лише 26 лютого 2018 року з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦПК України.

На вказані посилання ОСОБА_1 апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки 5 (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці ї (поле MONTH), тобто картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до якого перебіг позовної давності (Статті 257 ЦК України) щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору та підтриманий постановою Верховного Суду від 06 березня 2018 року № 61-88 св 17 (справа № 2120/12694/12).

Згідно з анкетою-заявою та довідкою про карти клієнта видані за договором б/н від 28.08.2007 року, відповідач отримав картки: НОМЕР_4 . дата видачі 28.08.2007 року термін дії 05/09; НОМЕР_5, дата видачі 15.07.2009 року, термін дії 01/10; НОМЕР_6, дата видачі 30.03.2010 року, термін дії 01/14; НОМЕР_7 дата видачі 20.09.2011 року, термін дії 07/15; НОМЕР_8, дата видачі 28.02.2014 року термін дії 12/17, тобто до 31 грудня 2017 року.

Враховуючи вищезазначене та керуючись правовою позицією ВСУ яка викладена в постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цє14 апеляційний суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦКУ), тобто з 31 грудня 2017 року. Банком подано позовну заяву до суду у квітні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Отже на підставі вищевказаного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє обґрунтовання та заслуговують на увагу суду.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач звернувся з позовом про стягнення 114750 грн. 98 коп., задоволено позов в сумі 4801 грн. 69, що складає 4,2 % . За подачу позову і апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в сумі 4405 грн. (1762 грн. + 2643 грн.), отже відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 185 грн. (4405 грн. х 4,2 %).

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 16.07.2001 року) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.08.2007 року в розмірі 4801 грн. 69 коп. (чотири тисячі вісімсот одна гривня шістдесят дев`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 16.07.2001 року) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (МФО №305299, ) судовий збір у розмірі 185 грн. (сто вісімдесят п`ять гривень).

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17.04.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда