ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3279/20 Справа № 203/2276/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, який згодом було уточнено, до відповідача, посилаючись на те, що у період часу з 20 вересня 1984 року по 08 грудня 2014 рік вона працювала на посаді інженера у Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля».

08 грудня 2014 року її було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників. Однак, зазначає, що насправді на підприємстві не було скорочення штату, оскільки у підсумку було звільнено лише її.

На підставі викладеного, просить суд визнати наказ Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» № 3448-к від 08.12.2014 року про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу - незаконним з 08.12.2014 року; поновити її на роботі на посаді інженера Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля»; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 104 500,00 грн та моральну шкоду в сумі 52 250,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року у позові відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, позивач просила рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне та необґрунтоване; поновити строк на подання позовної заяви, який пропущений з поважних причин; визнати наказ ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» № 3448-к від 08.12.2014 року про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу - незаконним з 08.12.2014 року; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 104 500,00 грн та моральну шкоду в сумі 52 250,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що її звільнення з ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» було фіктивним; про порушення відповідачем у 2014 році її прав вона дізналася лише у травні 2019 року зі слів колишнього співробітника ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля», тому вважає що строк позовної позовної давності пропущений нею з поважних причин.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне»ім. М.К. Янгеля» № 2956к від 18.09.1984 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера (а.с. 7).

06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників та запропоновано зайняти три вакантні посади, від яких вона відмовилась, що підтверджується копією відомості попередження працівника підприємства про наступне звільнення (а.с.71).

08 грудня 2014 року наказом відповідача № 3448к ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом щодо скасування наказу про її звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається, позивач звернулася до суду з вимогами, перебіг позовної давності яких розпочався 09.12.2014 року, тобто з наступного дня після звільнення позивача, та сплив 08.01.2015 року для вимог про поновлення на роботі та 10.03.2015 року для решти вимог позову.

Доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відмову в задоволенні її позовних вимог через те, що позов подано поза межами строків позовної давності, оскільки не врахував того, що про порушення відповідачем у 2014 році її прав вона дізналася лише у травні 2019 року зі слів колишнього співробітника ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля», не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено що, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно матеріалам справи, наказом Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» № 3448к від 08 грудня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, про що у трудовій книжці ОСОБА_1 був зроблений відповідний запис.

З позивачем було проведено розрахунок та видано трудову книжку, що згідно матеріалів справи позивачем не заперечується.

Статтею 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому статтею 234 КЗпП визначено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В даному випадку, перебіг позовної давності щодо вимог позивача про скасування наказу від 08 грудня 2014 року про звільнення та поновлення на роботі розпочався з наступного дня після звільнення, тобто з 09.12.2014 року, що узгоджується з вимогами ст. 253 ЦК України та сплив 08.01.2015 року. За іншими вимогами строк позовної давності сплив 10.03.2015 року.

Отже, звертаючись в червні 2019 року до суду з позовними вимогами про вирішення трудового спору щодо яких сплив строк позовної давності, позивач не надала жодних належних доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.

Згідно матеріалам справи, відповідачем порушувалося питання про застосування строків позовної давності стосовно вимог позивача.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції помилково застосував до вирішення спору у даній справі норми ЦК України, оскільки спір має бути розглянутий згідно з вимогами КЗпП України, є слушними, проте це не спростовує висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку на звернення з позовом, передбаченим статтею 233 КЗпП України, на яку також посилався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не надав належної оцінки доказам у справі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова