Провадження № 22-ц/812/328/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2020 року м. Миколаїв

справа № 483/705/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області

до Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та ОСОБА_1

(третя особа - «Очаківське лісомисливське господарство»)

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 9 грудня 2019 року суддею Казанлі Л.І. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 13 грудня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) звернувся з позовом до Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки.

Прокурор зазначав, що рішенням Покровської сільської ради № 10 від 27 серпня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (Кінбурнський півострів). 6 жовтня 2011 року ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯЛ № 619448 на право власності на цю земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0058.

Проте спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду, перебувала у державній власності та користуванні Очаківського ЛМГ, а крім того, розташована у законодавчо визначеній прибережній захисній смузі Дніпровського лиману, що перешкоджало передачі її у приватну власність та зміні цільового призначення без передбачених законом підстав.

Посилаючись на невідповідність рішень сільради вимогам земельного, лісового та водного законодавства, а також розпорядженню Кабінету Міністрів щодо зупинення процедур зміни цільового призначення лісогосподарських земель, перевищення органом місцевого самоврядування своїх повноважень, порушення порядку передачі землі у приватну власність та зміни цільового призначення (без вилучення у попереднього землекористувача, без погодження проекту з відповідними органами), а також обґрунтовуючи порушення інтересів держави, як належного власника землі в особі розпорядника - Очаківської РДА, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області ради № 10 від 27 серпня 2010 року, визнати недійсним державний акт на земельну ділянку та витребувати земельну ділянку на користь держави в особі Очаківської районної державної адміністрації.

Представник позивача - Очаківської РДА Миколаївської області позов, заявлений прокурором, підтримав, пославшись на те, що розпоряджень про вилучення земель лісогосподарського призначення та передачу їх у власність фізичних осіб не виносила, а про незаконність передачі спірної ділянки у власність ОСОБА_1 дізналась з повідомлення прокурора наприкінці 2017 року.

Представник відповідача - Покровської сільської ради позов не визнав, пославшись на те, що спірна земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови, знаходиться в межах населеного пункту с. Покровське та не перетинається з землями Державного лісового фонду України. Містобудівною документацією с. Покровське прибережну захисну смугу не встановленою, а тому ці землі до водного фонду не відносяться. Крім того, представник заявив про застосування позовної давності, оскільки ще у 2013 році прокуратура зверталась з позовом до сільської ради та ОСОБА_1 з аналогічним позовом, у задоволенні якого було відмовлено.

Відповідачка ОСОБА_1 , діючи через представника, позов не визнала, зазначивши, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2013 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог прокурора щодо визнання незаконним рішення Покровської сільської ради № 10 від 27 серпня 2010 року, встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а не лісового та водного фонду. Оскільки власником землі в межах населеного пункту є орган місцевого самоврядування, а ділянка вибула за його волі, витребування її у неї є неможливим за умов, передбачених статтею 388 ЦК. До того ж, звернувшись з цим позовом у квітні 2018 року, прокурор пропустив строк позовної давності, оскільки органи владних повноважень знали про оскаржуване рішення, принаймні, з 2013 року.

Представник третьої особи - ДП «Очаківське ЛМГ» позов підтримало, зазначивши, що земельна ділянка була передана у власність без погодження з ними.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 грудня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 10 від 27 серпня 2010 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 6 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 ; та витребувано в ОСОБА_1 земельну ділянку на користь держави в особі Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилалась на те, що суд: 1) без належних, достатніх і достовірних доказів (планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування) дійшов висновку про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення; 2) не визначив, яка частина ділянки, перебуває в межах лісового фонду Очаківського ЛМГ; 3) не взяв до уваги факт віднесення спірної ділянки до земель житлової та громадської забудови, встановлений рішенням суду від 28 травня 2013 року та позначений у висновку Очаківської РДА від 14 травня 2010 року; 4) при застосуванні статті 388 ЦК безпідставно піддав сумніву її добросовісність, що в сукупності призвело до порушення права на мирне володіння своїм майном всупереч статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Крім того, апелянт не погодилась з висновками суду першої інстанції щодо початку перебігу позовної давності з 2017 року, пославшись на попереднє звернення прокурора з позовом у 2013 році.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор дав оцінку доводів апелянта, зазначивши, що входження спірної ділянки до меж Кінбурнського лісництва підтверджена інформацією уповноваженого органу та вірно оцінена судом. Об`єктом цивільних прав є земельна ділянка в цілому, а тому витребування ділянки у відповідачки, незалежно від того, яка її частина знаходиться в межах лісового фонду, є законним. Особливий правовий режим земель лісогосподарського призначення забезпечує загально-суспільні інтереси у безпечному довкіллі, а тому втручання держави в право власності осіб, які набули ці права з порушенням закону, є виправданим. Вирішення судом питання щодо початку перебігу позовної давності відповідає вимогам закону.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Справу розглянуто апеляційним судом за участю прокурора Цвікілевич Н.В., відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 .

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами земельного, лісового, адміністративного законодавства та іншими законами та нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу (далі -ЗК, тут і далі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина 2 статті 3 ЗК).

Всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (в особі її розпорядників - органів державної влади), у комунальній власності (в особі органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (далі - ЛК, тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,) ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК та статті 84 ЗК).

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності (стаття 9 ЛК).

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 статті 20 ЗК віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК; частина 1 статті 17 ЛК).

За змістом статті 32 ЛК та статті 21 Закону від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень районних державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, в тому числі, передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.

Передача земельних ділянок державної власності у межах сіл віднесена до повноважень районних державних адміністрацій і частиною 3 статті 122 ЗК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що землі лісогосподарського призначення, в тому числі й нелісові землі, які надані державним лісогосподарським підприємствам для потреб лісового господарства, перебували у державній власності (незалежно від місця розташування цієї землі) до здійснення організаційно-правових заходів щодо розподілу цих земель на землі територіальних громад (комунальна власність) і землі держави (державна власність). До проведення такого розмежування розпорядження лісогосподарськими землями здійснюють державні адміністрації.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцевих положень" ЛК до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, лісовпорядкувальні планшети належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий номер :02:006:0058) розташована по АДРЕСА_1 (землі запасу), про що свідчить ситуаційний план (а.с. 16 том І).

Водночас ділянка входить до складу земель державного лісового фонду і розташована в квадраті 10 виділ 11 (раніше квартал 26 виділ 1) Кінбурнського лісництва державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство».

Ці обставини підтверджуються довідкою ДП «Очаківське ЛМГ» від 17 жовтня 2017 року (а.с. 21 том І), повідомленням ВО «Укрдержліспроект» УДПЛВО Державного агентства лісових ресурсів України від 23 жовтня 2017 року (а.с. 22 том І) та фрагментами накладки картографічної бази даних лісового господарства на ортофотоплан Публічної кадастрової карти України станом на 2004 та 2014 роки (а.с. 24, 25 том І).

Суду апеляційної інстанції надані додаткові докази, а саме планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 1993 року (копія планшету № 2), 2003 року (копія планшету № 2), 2013 року (копія планшету № 2), а також фотокопія кадастрової карти, якими підтверджено факт віднесення спірної ділянки до лісового фонду, частина якого перебуває в межах с. Покровське.

При цьому апеляційний суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача щодо достовірності цих матеріалів без підпису представника органів землевпорядкування, оскільки оцінка дійсності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування як документів, що підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, виходить за межі предмету спору.

Крім того, право постійного користування землею Кінбурнського лісництва ДП «Очаківського ЛМГ» (попередня назва - Васильківське лісництво Покровської сільради) засвідчено державним актом на право постійного користування землею від січня 1994 року, виданого на підставі рішення Очаківської районної ради народних депутатів від 19 жовтня 1993 року (а.с.132-136 том І).

Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства погоджень щодо вилучення земельної ділянки АДРЕСА_1 або зміни цільового призначення земельної ділянки не надавала. Проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення не розглядало та їх не узгоджувало (а.с. 29 том І).

Очаківська районна державна адміністрація будь-яких рішень щодо вилучення спірної ділянки у попереднього землекористувача, щодо зміни цільового призначення землі, щодо надання її у користування або власність іншій особі, не приймала (а.с. 28 том І).

Проте рішенням Покровської сільради Очаківського району Миколаївської області № 14 від 29 грудня 2009 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 з земель житлової та громадської забудови (а.с. 13 том І).

Висновком відділу Держкомзему у Очаківському районі від 8 червня 2010 року (а.с. 15 том І) погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

У висновку зазначено, що це є землі державної власності, які не надані у власність або користування, а також існуючі обмеження - заборона на зміну цільового призначення, умова дотримання природоохоронного законодавства, прибережна захисна смуга.

Відомостей станом на 2009 рік про розподіл земель державної власності на території Очаківського району (Кінбурнського півострова) на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі меж земельних ділянок державної та комунальної власності, матеріали справи не містять.

Проте, рішенням Покровської сільської ради № 10 від 27 серпня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 14 том І).

6 жовтня 2011 року ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯЛ № 619448 на право власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0058 (а.с. 18, 33 том І).

На земельній ділянці АДРЕСА_1 відсутні будь-які забудови та будівельні матеріали (а.с. 30-31 том І).

Документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівельних об`єктів, відповідні органи не видавали (а.с. 26 том І).

У січні 2013 року Очаківський міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури звертався з позовом до Покровської сільської ради, ОСОБА_1 , управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення Покровської сільради № 10 від 27 серпня 2010 року, визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки у державну власність, скасування реєстрації та інше. Підставами позову, передусім, прокурор зазначав розташування спірної ділянки на території ландшафтного парку «Кінбурнська коса» в межах прибережної смуги, тобто віднесення цієї ділянки до земель природно-заповідного та водного фонду, що перешкоджало передачі цієї ділянки у власність фізичних осіб як земель житлової забудови.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2013 року у задоволенні позову прокурора відмовлено. Рішення набуло законної сили (а.с. 78-81 том І).

Звертаючись до суду зі схожими вимогами у квітні 2018 року, прокурор, насамперед, посилався на такі порушення: віднесення спірної ділянки до лісового фонду, що унеможливлює її передачу у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів № 318-р від 11 лютого 2010 року; без вилучення та припинення права постійного користування цією землею державного підприємства; незаконність передачі земель державного лісового фонду органом місцевого самоврядування поза межами його повноважень; без зміни цільового призначення земельної ділянки; без погодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та інше.

Отже підставами нового позову є інші обставини (порушення), що свідчить про інший характер спірних правовідносин та не перешкоджає розгляду справи.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку що станом на 2009-2010 роки земельна ділянка площею 0,01 га по АДРЕСА_1 у складі земель кварталу 26 Кінбурнського лісництва мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні Очаківського ЛМГ.

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень Очаківської районної державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, висновок суду про те, що Покровська сільська рада, приймаючи рішення № 10 від 27 серпня 2010 року діяла поза межами своїх повноважень, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Ігнорування Покровською сільською радою статусу спірної ділянки як землі лісогосподарського призначення, яка перебуває у користуванні державного підприємства, призвело і до інших порушень вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передачу землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача та без зміни цільового призначення.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК, за правилами якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель, зокрема, державної власності, можуть вилучатися за рішенням органів державної влади. Районні державні адміністрації на їх території вилучають

земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному

користуванні, в межах сіл (пункт 5).

Відповідно до правил частин 2 та 4 статті 20 ЗК зміна цільового призначення земель провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами частини 3 статті 57 ЛК зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 21 ЗК порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - Кінбурнського лісництва Очаківського ЛМГ у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК) повноважним органом не вилучалась та зміна цільового призначення не здійснювалась.

Як зазначалось вище, висновки про погодження проекту землеустрою по земельній ділянці АДРЕСА_1 ЛМГ або Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства не надавали (а.с. 28,29 том І).

Судом також встановлено, що оскаржуване рішення прийнято під час дії розпорядження Кабінету Міністрів України № 610-р від 10 квітня 2008 року «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким органи Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему зобов`язані зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду зі зміною цільового призначення» (а.с. 203 том ІІ).

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України № 318-р від 11 лютого 2010 року « Деякі питання збереження об`єктів державної власності»

суб`єктам управління об`єктами державної власності прописано не допускати погодження документів, прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження з державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, що підлягають приватизації, та земельних ділянок, відчуження яких здійснюється для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності), до законодавчого врегулювання питання щодо визначення порядку їх відчуження.

Отже, апеляційний суд вважає доведеним, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - Кінбурнського лісництва Очаківського ЛМГ у встановленому порядку повноважним органом (Очаківською районною державною адміністрацією Миколаївської області) не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась. Земельна ділянка вибула з володіння власника - держави поза його волею.

Тому основний висновок суду першої інстанції про те, що рішення Покровської сільської ради № 10 від 27 серпня 2010 року є незаконним, відповідає обставинам справи та вимогам земельного, лісового та адміністративного законодавства.

Визнання недійсним державного акту серії ЯЛ № 619448 на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 , як правовстановлюючого документу, виданого на підставі цього рішення, відповідає вимогам статті 152 ЗК та судовій практиці (постанова Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-57цс13).

Доводи апелянта про те, що належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення не доведена, були предметом оцінки судом першої інстанції та спростовуються як доказами, наданими суду першої інстанції (а.с. 17, 21-25, 132 том І), так і новими доказами, наданими суду апеляційної інстанції - планово-картографічними матеріалами землевпорядкування.

Лист Очаківського відділу ГУ ДГЗК у Миколаївській області від 22 жовтня 2018 року, який надано представником відповідача суду апеляційної інстанції, містить відомості про розташування спірної ділянки в межах с. Покровське. У генеральному плані села відсутні території лісогосподарського призначення.

Проте ці відомості не спростовують цільового призначення землі та правовстановлюючі документи лісогосподарського підприємства.

Посилання апелянта на те, що суд не визначив частку ділянки, яка знаходиться в межах лісових земель, суперечать матеріалам справи, які достеменно свідчать про те, що земельна ділянка АДРЕСА_1 з кадастровим номером 48251832:03:02:006:0058 цілком знаходиться на території державного лісового фонду (а.с. 22, 24, 25 том І).

Не можна вважати переконливим і посилання апелянта на те, що статус (категорія) спірної ділянки, як землі житлової та громадської забудови, встановлено рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 травня 2013 року та висновком Очаківської РДА від 14 травня 2010 року. Вичерпний перелік земель України за основним цільовим призначенням (категорії) встановлено статтею 19 ЗК, а віднесення земель до тієї чи іншої категорії відповідно до статті 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які уповноважені розпоряджатися земельними ділянками, а не судовим рішенням.

Отже, посилання суду в рішенні від 28 травня 2013 року на те, що ділянка № НОМЕР_1 відноситься до земель житлової та громадської забудови, бо межі прибережної захисної смуги не були встановлені за відповідним проектом, не має преюдиційного значення за статтею 82 ЦПК та не перешкоджає суду при розгляді нової справи досліджувати питання щодо віднесення цієї ділянки до лісового фонду.

Ретельно досліджувалось судом першої інстанції і питання сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Європейський суд констатує порушення цієї норми, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, або встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Проаналізувавши всі конкретні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність порушень прав, гарантованих Конвенцією, щодо мирного володіння своїм майном, які відповідають правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 16 грудня 2015 року у справа № 6-2510цс15) та висновкам Верховного Суду (постанова від 24 липня 2019 року у справі № 469/161/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 469/832/14-ц та інш).

Висновки суду викладені в мотивувальній частині судового рішення.

Апеляційний суд, погоджуючись з мотивами, наведеними судом першої інстанції, вважає можливим не повторювати їх, дотримуючись тлумачення Європейським судом з прав людини принципів вмотивованості судового рішення (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30; рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"§ 2).

Згідно з практикою Європейського суду одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Проте не вирішення судом питання про надання ОСОБА_1 компенсації в зв`язку з витребуванням земельної ділянки, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» у даній справи, оскільки не позбавляє відповідачку можливості в подальшому порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що, звернувшись з позовом у квітні 2018 року, прокурор пропустив строк позовної давності, який має обчислюватись з 14 травня 2010 року, тобто з дати надання позивачем висновку щодо забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення, викупу надання земельних ділянок для містобудівних потреб за №137/02-21 (далі - висновок від 14 травня 2010 року).

Відповідно до приписів статті 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації», Очаківська РДА не здійснювала контроль за використанням лісових земель, не мала в своєму розпорядженні планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, які би свідчили про право користування цією ділянкою у Кінбурнського лісництва Очаківського ЛМГ, а зазначений висновок надавався щодо забудови ділянки як землі житлової та громадської забудови.

Порушення вимог земельного та лісового господарство було виявлено лише на підставі висновку ВО «Укрдержліспроекту» Державного агентства лісових ресурсів України від 23 жовтня 21017 року (а.с. 22 том І), яке є органом, що забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних і інтегрованих банків даних, які містять картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру (пункти 3.2.8 Статуту ВО «Укрдержліспроект»).

Доказів того, що станом на 14 травня 2010 року Очаківська РДА мала необхідні відомості про належність цієї ділянки до лісового фонду та порушення її прав розпорядника державної власності, відповідач не надав.

Прокурор повідомив позивача про належність спірної ділянки до лісового фонду та порушення Покровською сільрадою вимог лісового законодавства у листопаді 2017 року (а.с. 27 том І).

Оскільки відповідно до статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, строк позовної давності за цим позовом починає перебіг з листопада 2017 року.

З таких же підстав не може вважатись початком перебігу позовної давності й січень 2013 року, тобто час звернення прокурора до суду з попереднім позовом. До того ж, учасником того спору Очаківська РДА не була.

Отже, висновок суду про те, що прокурор, звернувшись з позовом в інтересах Очаківської РДА у квітні 2018 року, не пропустив позовну давність (стаття 257 ЦПК) відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які би доводили порушення судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення та відмови в позові прокурора.

Разом з тим, діючи в межах підстав позову, викладених прокурором в позовній заяві, суд в мотивувальній частині судового рішення виклав висновки про відсутність підстав для віднесення спірної ділянки до прибережної захисної смуги Дніпровського лиману (631,7 м від урізу води) з режимом регулювання за статтями 59, 62, 84 ЗК та статей 85, 88, 90 Водного кодексу України у зв`язку з відсутністю відповідних проектів виділення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на цій території.

Такий висновок суперечить правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14) та Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц) та не може вважатись обґрунтованим.

Проте, позов з таких підстав вже був розглянутий судом з ухваленням судового рішення від 28 травня 2013 року, яке набуло законної сили, а тому незалежно від результату розгляду не міг розглядатись повторно.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для віднесення спірної ділянки до прибережної захисної смуги підлягає виключенню з мотивувальної частини судового рішення.

Крім того, обґрунтовуючи вимогу про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки прокурор посилався і на положення статі 152 ЦК, і на положення статей 387, 388 ЦК.

Проте, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК) є віндикаційним позовом, предметом якого є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

За правилами частини 2 статті 152 ЗК власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав, в тому числі і на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (негаторний позов). Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном і за правилами статті 391 ЦК.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісового (як і водного) фонду всупереч вимогам ЗК та спеціального законодавства (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування цих земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених статтею 57 ЗК.

Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням статті 57 ЗК має розглядатися як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовна вимога, сформульована прокурором як витребування нерухомого майна, має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 96).

Власник земельної ділянки лісового фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, виклавши їх у постанові від 12 червня 2019 року у справа № 487/10128/14-ц, пункт 94; у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Розгляд вимоги прокурора щодо витребування земельної ділянки з застосуванням правил статей 152, 391 ЦК з заміною дієслова «витребувати» та «повернути» не є виходом за межі заявленого позову.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація прокурором спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови ВП ВС від 12 червня 2019 року).

Оскільки зазначені недоліки та помилкова (з огляду на обставини справи) юридична кваліфікація правовідносин із застосуванням правил статей 387, 388 ЦК не призвели до неправильного його вирішення, судове рішення підлягає зміні. В такий спосіб змінені рішення Миколаївського апеляційного суду за аналогічними позовами прокурора (постанова ВС від 4 грудня 2019 року у справі 487/10127/14-ц).

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 грудня 2019 року змінити в редакції цієї постанови.

Виключити з мотивувальній частини рішення висновки про відсутність достатніх правових підстав для віднесення земельної ділянки АДРЕСА_1 до земель прибережної захисної смуги Дніпровського лиману.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку АДРЕСА_1 державі в особі її розпорядника - Очаківської районної державної адміністрації.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 6 квітня 2020 року