Постанова

Іменем України

26 березня 2020 року

м. Київ

справа № 712/21433/12

провадження № 61-10077св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород»,

особа, яка подала апеляційну скаргу,- ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород» (далі - КП «БТ) про визнання права власності на підвальні приміщення.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . У його користуванні тривалий час перебувають підвальні приміщення цього багатоквартирного будинку, загальною площею 300,30 кв. м. Власники інших квартир будинку не заперечують проти визнання за ним права власності на ці підвальні приміщення.

Посилаючись на частину другу статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», просив суд визнати за ним право власності на підвальні приміщення в будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2012 року позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що обставини справи визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Визнання права власності на підвальні приміщення, які позивач використовує тривалий час, не порушує права третіх осіб, інші співвласники будинку не заперечують проти визнання за ОСОБА_1 права власності на ці приміщення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 грудня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові. Проведено розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що до участі у справі не залучені як відповідачі особи, які є співвласниками підвальних приміщень багатоквартирного будинку, тобто не залучені усі власники багатоквартирного будинку. Суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернуся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та витребувано справу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року виправлено описку в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2018 року про відкриття провадження у справі.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що постанова суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції безпідставно виходив з того, що підвальні приміщення знаходяться у користуванні всіх мешканців будинку та є спільною сумісною власністю всіх співвласників багатоквартирного будинку.

Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно визначив коло відповідачів, на підставі чого скасував обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що суд першої інстанції при вирішенні спору, брав до уваги заяви мешканців будинку, які проживали у цьому будинку на час вирішення спору.

Власником майна, на яке позивач просить визнати право власності, є Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, який визнав та не заперечував проти позовних вимог. Суд не звернув уваги, що згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, підвальні приміщення у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 перебували у власності територіальної громади.

Суд апеляційної інстанції помилково посилався на рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у якому надано тлумачення пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо порядку використання співвласниками багатоквартирних будинків допоміжних приміщень.

Суд апеляційної інстанції не встановив цільового призначення та характер спірних підвальних приміщень, площею 300,3 кв. м, тому безпідставно кваліфікував такі приміщення як допоміжні приміщення будинку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обгунтована тим, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції у 2012 року він не був власником підвальних приміщень, загальною площею 300,30 кв. м у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2. Право власності на спірні приміщення він набув у 2016 році. На сьогодні він є єдиним власником підвальних приміщень, є загальною площею 300,30 кв. м у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції на час ухвалення судового рішення у грудні 2017 року не встановив дійсного власника спірного майна. Висновки суду апеляційної інстанції порушують права власника спірного майна - ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції відкрив провадження у справі через 4 роки і 6 місяців з дня ухвалення рішення суду першої інстанції.

Доводи інших учасників справи

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 , а. с.4-6).

У багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 наявні підвальні приміщення, загальна площа яких становить 300,30 кв. м (т. 1, а. с. 7-9).

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та КП «БТІ м. Ужгород про визнання права власності на підвальні приміщення загальною площею 300,30 кв. м у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Визначення поняття допоміжні приміщення надано у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»: це -приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо).

Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає.

Відповідно до висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004, (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого.

Згідно статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності.

Верховний Суд виходить з того, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою

Положеннями статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Позивач просив визнати право власності на підвальні приміщення багатоквартирного будинку посилаючись на те, що власники квартир у цьому будинку не заперечують проти визнання за ним права власності на

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції з урахуванням предмета та підстав спору обгрунтовано виходив з того, що у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 наявні підвальні приміщення, загальною площею 300,30 кв. м., вони знаходяться спільній власності усіх власників квартир цього будинку, які не залучені до участі у справі.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Верховний Суд зауважує, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що суд апеляційної інстанції не встановив цільового призначення та характер спірних підвальних приміщень, загальною площею 300,3 кв. м, тому безпідставно кваліфікував такі приміщення як допоміжні приміщення будинку, є необгрунтованими з огляду на те, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, що підвальні приміщення є спільною сумісною власністю усіх власників квартири.

До позовної заяви позивач зокрема, надав заяву мешканців будинку про те, що вони не заперечують про користування підвальним приміщенням та його приватизацію ( т. 1, а. с. 10), заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про надання згоди позивачу на користування та приватизацію належних їм підвальних приміщень, площею 24 кв. м та 17 кв. м, у вказаному будинку ( т. 1, а. с 11).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 є аналогічним доводам касаційної скарги ОСОБА_1 .

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , що рішенням суду апеляційної інстанції порушені права титульного власника підвальних приміщень у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 300,3 кв. м не мають правового значення для суду касаційної інстанції, оскільки, як встановив суд апеляційної інстанції, під час ухвалення рішення судом першої інстанції на підставі якого визнано право власності за ОСОБА_1 на спірні підвальні приміщення, порушено права та інтереси осіб, що не були залучені до участі у справі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, не містять аргументів на спростування висновків суду.

Доводи касаційних скарг є необґрунтованими, зводяться до незгоди з судовим рішенням.

Верховний Суд зауважує, що відмова в позові з підстав пред`явлення позову до неналежних відповідачів не перешкоджає особам, які вважають, що їхні права порушені, звернутися до суду з позовом на загальних підставах із визначенням складу учасників справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко