Ухвала

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 158/618/19

провадження № 61-4730ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Степанюк», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Степанюк» (далі - СТОВ «Степанюк»), ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 листопада 2007 року у справі № 2-840/07 задоволено його позов до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Слава» (далі - СГВК «Слава») про стягнення заборгованості, яким на його користь стягнуто 5 875,07 грн та судові витрати по справі. Зазначене судове рішення не виконане через відсутність майна у боржника та ліквідацією підприємства.

Цим судовим рішенням встановлено, що відповідно до прийнятого комісією з врегулюванню майнових питань та на підставі відповідного акта приймання-передачі рішення, підписаного головою комісії з врегулюванню майнових питань Степанюк М. С. , головою СГВК «Слава» - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , майно на належні майнові сертифікати, в тому числі на незавершене виробництво у вигляді посівів жита у кількості 7 га, передано пайовикам. У свою чергу виділені паї в єдиному майновому комплексі 28 членам СГВК «Слава», разом із незавершеним виробництвом у вигляді посівів жита у кількості 7 га, фактично не було передано власникам, а після їх дозрівання жито було скошеним і зібраним за вказівкою керівника СГВК «Слава» ОСОБА_2 до власної комори, останній займався його реалізацією. Вважав, що керівнику СГВК «Слава» та СТОВ « Степанюк » ОСОБА_2 під час підписання згаданих актів було відомо про ту обставину, що СГВК «Слава» вже припинило свою господарську діяльність, а отже, останній ввів в оману позивача, усвідомлюючи, що СГВК «Слава» вже не буде виконувати свої обов`язки перед ним.

На підставі рішення Борохівської сільської ради від 29 червня 2006 року № 14 майно, майно розташоване на належній ОСОБА_2 земельній ділянці, що було у користуванні СГВК «Слава», перейшло в користування СТОВ «Степанюк». На думку позивача ОСОБА_2 незаконного заволодів зазначеним врожаєм жита, середня ціна реалізації якого згідно відомостей Головного управління статистики у Волинській області, станом на січень 2019 року склала 3 832,80 грн за тонну, а його середня урожайність в господарствах населення становить 24,0 центнерів за один гектар. Тобто, вартість зерна, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 складає 64 391,04 грн (виходячи з розрахунку 16,8 тонн*3 832,80 грн). Також вказував, що вказаними діями йому завдано моральну шкоду, яка полягала у цинічній поведінці ОСОБА_2 , який ошукав інших власників, пайового майна, що призвело до погіршення його стосунків з останніми. Ураховуючи наведене, позивач просив суд стягнути солідарно з СТОВ «Степанюк» та ОСОБА_2 на свою користь 64 391,04 грн завданої матеріальної шкоди та 50 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання перед ОСОБА_1 виникли саме у СГВК «Слава», і це встановлено рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 листопада 2007 року, яке не було виконане у зв`язку з відсутністю майна та ліквідацією підприємства. Позивач не довів про наявність зобов`язань перед ним у СТОВ «Степанюк» та ОСОБА_2 .

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопад 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду не було виконане у зв`язку з ліквідацією юридичної особи відповідача, та ОСОБА_1 не реалізував свого права звернутися із заявою про включення його в число кредиторів СГВК «Слава» під час розгляду господарським судом Волинської області справи про банкрутство цього підприємства, що не дає підстав для задоволення вимог, безпідставно заявленого до інших відповідачів.

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 114 391,04 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що позивачу відмовлено через безпідставність заявлених позовних вимог до відповідачів.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Вказівка в резолютивній частині постанови Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене рішення ухвалене у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Степанюк», ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний