Постанова

Іменем України

02 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 381/1991/17-ц

провадження № 61-35477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі судді Осаулової Н. А. та постанову апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року у складі суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - селянське фермерське господарство «Родина»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист ділової репутації.

Зазначав, що він є керівником селянського фермерського господарства «Родина» (далі - СФГ «Родина»). Відповідачі поширили щодо нього недостовірну інформацію та надумані та недостовірні відомості, які полягають в направлені колективного звернення, а згодом і додаткових пояснень до нього на ім`я Депутата Київської обласної ради Киреєвої В. С . У цьому зверненні вказані завідомо неправдиві відомості, що підлягають спростуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі, звернувшись з колективним зверненням (листом) до депутата Київської обласної ради, реалізували своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, а посилання позивача на те, що відповідачі поширили недостовірну та негативну інформацію, є безпідставними та позивач не надав належних та допустимих доказів, що уся поширена інформація порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку, що відповідачі, звернувшись з колективним зверненням (листом) до депутата Київської обласної ради Киреєвої В. С. , реалізували своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України. Посилання позивача про те, що відповідачі поширили недостовірну та негативну інформацію у колективному зверненні до депутата Київської обласної ради Киреєвої В. С. та у додаткових поясненнях на її ім`я, а саме, що: «позивач - керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 12 років незаконно (без договору) користується земельними ділянками 10 га, не сплачує земельний податок. А також здає в оренду частину земельної ділянки з нерухомим майном, отримуючи за це прибуток, на який також не сплачує податок»; «про те, що в 2006 році з метою заволодіння нерухомим майном КПС «Прогрес» керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 колишній чоловік голови КСП «Прогрес» придумав план, як стати власником його майна» та «про те, що в користуванні СФГ «Родина» в особі ОСОБА_1 фактично перебуває 12 років понад 350 га землі (згідно кадастрової карти-схеми полів). При цьому, згідно листа Головного управління ДФС у Київській області № 6/4/10-36-15-04-23 від 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звітує тільки за 149,81 га» є безпідставними, оскільки зазначене вказує на те, що дана інформація є оцінкою дій, дане висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення відповідачами законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями, вона є оціночним судженням, яке за таких обставин не може вважатися таким, що позбавлено будь-якого обґрунтування. Дана інформація не є негативною і не підлягає спростуванню. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що уся поширена відповідачами у викладеному ними листі інформація, порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю чи стало наслідком звільнення позивача із займаної посади, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Доводи позивача стосовно того, що інформація, яку поширили відповідачі, була доведена відповідачами до відома багатьох осіб, є безпідставними, оскільки лист відповідачів має конкретного адресата - депутата Київської обласної ради Киреєву В. С. Таким чином, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено наявність юридичного складу правопорушення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що інформаціяу колективному зверненні до депутата Київської обласної ради Киреєвої В. С. та у додаткових поясненнях на її ім`я, а саме, що: «позивач - керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 12 років незаконно (без договору) користується земельними ділянками 10 га, не сплачує земельний податок. А також здає в оренду частину земельної ділянки з нерухомим майном, отримуючи за це прибуток, на який також не сплачує податок»; «про те, що в 2006 році з метою заволодіння нерухомим майном КПС «Прогрес» керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 колишній чоловік голови КСП «Прогрес» придумав план, як стати власником його майна» та «про те, що в користуванні СФГ «Родина» в особі ОСОБА_1 фактично перебуває 12 років понад 350 га землі (згідно кадастрової карти-схеми полів). При цьому, згідно листа Головного управління ДФС у Київській області № 6/4/10-36-15-04-23 від 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звітує тільки за 149,81 га» є недостовірною, поширена з метою принизити його ділову репутацію як керівника СФГ «Родина». Наведена інформація містить недостовірні дані, а не оціночні судження, нічим не підтверджена та підлягає спростуванню.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - звернувся до суду із заявою до Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що суди попередніх інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, на взяли до уваги правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальї справ у своїй ухвалі від 12 червня 2013 року у справі № 6-829св13. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики (частина п`ята статті 403 ЦПК України).

Підстави та порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначенні статтями 403, 404 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду має містити обґрунтування необхідності про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Аналіз змісту клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та матеріалів справи свідчить про відсутність необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у цій справі. Особою, яка звернулася із клопотанням, не наведено у чому саме полягає необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у цій справі, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди установили, що відповідачі у колективному зверненні до депутата Київської обласної ради Киреєвої В. С. та у додаткових поясненнях на її ім`я, а саме, що: «позивач - керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 12 років незаконно (без договору) користується земельними ділянками 10 га, не сплачує земельний податок. А також здає в оренду частину земельної ділянки з нерухомим майном, отримуючи за це прибуток, на який також не сплачує податок»; «про те, що в 2006 році з метою заволодіння нерухомим майном КПС «Прогрес» керівник СФГ «Родина» ОСОБА_1 колишній чоловік голови КСП «Прогрес» придумав план, як стати власником його майна» та «про те, що в користуванні СФГ «Родина» в особі ОСОБА_1 фактично перебуває 12 років понад 350 га землі (згідно кадастрової карти-схеми полів). При цьому, згідно листа Головного управління ДФС у Київській області № 6/4/10-36-15-04-23 від 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звітує тільки за 149,81 га».

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Щодо використання землі без оформлення договорів з власниками, на що звертали увагу відповідачі у колективному зверненні, триває досудове слідство (а. с. 16-18), в частині доводів заявників щодо правомірності нарахування та сплати СФГ «Родина» орендної плати за землю проведиться перевірка органом фіскальної служби.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у задоволенні вказаного позову, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в даному випадку має місце реалізація відповідачами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Доводи касаційної скарги є безпідставними та не впливають на законність судових рішень у справі.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко