ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року

м. Київ

справа № 466/2360/16

провадження № 61-15228св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в складі колегії суддів Шеремети Н. О., Крайник Н. П., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 і просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

ОСОБА_1 , обґруновуючи свої позовні вимоги вказувала, що на прохання відповідача, який намагався уникнути служби в АТО, погодилась на те, щоб у рішенні суду про розірвання шлюбу було зазначено, що їх неповнолітній син буде проживати разом з батьком.

Син хворий на аутизм і потребує особливого догляду та спілкування, відповідного лікування.

ОСОБА_1 указувала, що батько дитини допомагав матеріально, надавав і надає сину належне матеріальне та побутове утримання, лікування, харчування, однак позивач уважає, що більш тісне спілкування дитини з матір`ю та спільне з нею проживання може адаптувати дитину до суспільства.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і просив:

- визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним,

- установити графік побачень відповідача з сином з 14:00 год. до 21:00 год. у п`ятницю та в з 10:00 год. до 21:00 год. у суботу щотижня, визначивши місце зустрічі та повернення дитини за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту).

В обґрунтування своїх позовних вимог батько дитини посилався на те, що виходячи з найкращих інтересів дитини сину слід проживати разом з ним, оскільки з народження сина мати недостатньо приділяла уваги дитині, ніде не працювала, ОСОБА_2 сам утримував сім`ю, син має більшу прихильність до нього, аніж до матері, є однієї статі з ним, в нього набагато кращий майновий стан, аніж у матері дитини, кращі побутові умови для виховання та розвитку дитини, оскільки проживає в індивідуальному житловому будинку.

Указував, що син із народження живе в будинку разом із батьком, де в нього є своя кімната, обладнана відповідно до особливих потреб дитини.

Крім цього, ОСОБА_2 зазначив, що при розірванні шлюбу позивачка дала згоду на проживання сина разом з батьком, про що зазначено в рішенні суду. Про те, що сину буде краще проживати разом з батьком, висловився і орган опіки та піклування, який встановив графік побачень матері з дитиною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції керувався правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2445цс16, відповідно до якої з урахуванням принципу 6 «Декларації прав дитини» малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково та визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

В задоволенні позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення графіка побачень відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що між батьками виник спір щодо місця проживання дитини, а тому з урахуванням обставин справи, з метоюпопередження можливих конфліктів між батьками, в яких син може стати знаряддям психологічного тиску, що призведе до негативного впливу на дитину, враховуючи якнайкращі її інтереси та специфіку психічного захворювання, необхідно визначити місце проживання сина з батьком.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

09 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі позивач просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення в частині відмови в задоволенні позвоної вимоги зустрічного позову про встановлення графіка побачень в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на дану касаційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із 07 вересня 2002 року перебували в шлюбі до 12 березня 2015 року, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина має психічне захворювання: «Дитячий аутизм. Порушена соціальна адаптація».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Льовова від 12 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначено, що за згодою сторін після розірвання шлюбу син проживатиме з батьком.

Із народження та на час звернення до суду й розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 проживає в належному ОСОБА_2 індивідуальному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У будинку створені належні умови для проживання та розвитку дитини з урахуванням специфіки його захворювання та розвитку: батько спеціально облаштував кімнату для можливості дитини навчатися та займатися улюбленими заняттями й для спокійного відпочинку.

ОСОБА_1 проживає окремо в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Обоє батьків працюють, мають позитивні характеристики за місцями роботи та проживання.

Утримує сина, займається його вихованням і організовує дозвілля батько ОСОБА_2 .

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року призначена судово-психологічна експертиза.

Згідно з висновком № 4563/4564/4565 судової психологічної експертизи від 27 червня 2018 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, «кожен із батьків, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за своїми індивідуально-психологічними властивостями здатні створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних, так і до емоційних потреб дитини».

У висновку експерта вказано, що ОСОБА_2 «здатен позитивно вплинути на психологічний стан та розвиток сина ОСОБА_3 , створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних, так і до емоційних потреб дитини. Серед виховних стратегій ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_3 характерні: послідовність у вимогах до дитини, стабільність відносин з сином, емоційна близькість та прийняття дитини, висока ступінь розуміння наявних потреб та проблем дитини, висока вимогливість до рівня лікувальних, корекційних, розвиваючих заходів. Властиві толерантність, терплячість до особливостей поведінки та якості контактування дитини, обмеженості інтелектуальних здатностей сина. Чутливий до здібностей дитини, здатен максимально забезпечити умови найкращого їх розвитку».

Згідно зі вказаним висновком ОСОБА_1 «здатна позитивно вплинути на психологічний стан та розвиток сина, ОСОБА_3 , створити оптимальні умови для розвитку та виховання дитини, дбайливо ставитись як до матеріальних, так і до емоційних потреб дитини».

Указано, що мати «схильна до применшення наявних проблем розвитку дитини та наявних у нього психічних розладів, обмеженості, з цим пов`язаної. Схильна ігнорувати особливий статус дитини та заперечувати особливості його розвитку. По своїх особистісних якостях здатна формувати та підтримувати стійкі емоційні стосунки з дитиною, які можуть гарантувати безпеку дитині, задоволення базових потреб дитини. Схильна до поблажливого ставлення до дитини, орієнтованого на ігрову діяльність та задоволення емоційних та гедоністичних потреб, частково - за рахунок ігнорування правил та дисципліни».

Експерт у висновку зазначив, що «у розповіді дитини більше посилається на батька як джерело цікавого спілкування, гри, організації та структурування діяльності, забезпечення його базових потреб. Також, на час освідчення основне місце проживання дитини є батьківський дім, в якому дитина проживає з народження, має друзів по місцю проживання, основні види ігрової діяльності пов`язані, здебільшого, з батьком і батьківською сім`єю. У ставленні дитини до батька наявні довіра, теплота, любов, задоволення від спілкування з ним, безпека. У ставленні до матері також проявляє стійку позитивну налаштованість».

Згідно з висновком Личаківської районної адміністрації від 14 грудня 2016 року вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 із батьком.

У протоколі, складеному за результами розгляду комісією вказаного питання, зазначено, що дитина ствердно відповіла, що хоче проживати з батьком. Засідання комісії проводилось в присутності членів опікунської ради, батьків, інші учасники не запрошувались, а питання про залучення фахівців-лікарів не ставилося ніким із присутніх.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Cтаттею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Оскільки апеляційний суд установив, що між батьками, які проживають окремо, виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, вони не обмежені в спілкуванні з нею, при цьому дитина з народження проживає з батьком, а мати не довела, що проживання сина з батьком суперечить якнайкращим інтересам дитини, правильним є висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

Оскаржуючи судові рішення, мати не вчинила будь-яких дій на підтвердження того, що вона діє в інтересах дитини, а не в своїх інтересах, а тому правильним є висновок апеляційного суду, що ОСОБА_1 керується своїми інтересами та не враховує якнайкращі інтереси сина, й такі аргументи позивача обґрунтовано не взяті до уваги судом апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю забезпечить якнайкращі інтереси сина в умовах окремого проживання батьків і з урахуванням специфіки психічного захворювання дитини, їх стосунків і психоемоційного стану сина та не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Установивши обставини справи: тривалість проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком з народження, наявність у нього психічного захворювання, яке потребує особливого ставлення та умов, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом із батьком, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, що є визначальним при ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини, увагу батька до сина та його турботу про стан здоров`я дитини, житлові умови, створення батьком якнайкращих умов для проживання, розвитку, навчання дитини, його відпочинку, можливостей займатися улюбленими справами, займатися в гуртках та спортивних секціях, зважаючи на захворювання сина, що вимагає більш уважного ставлення до нього, сприяння розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, враховуючи емоційний, психологічний, матеріальний та медичний чинники, висновки судової психологічної експертизи, виходячи з найкращих інтересів дитини, що відповідає Конвенції про права дитини, апеляційний суд зробив обрунтуваний висновок про наявність правових підстав для визначення місця проживання сина разом із батьком ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 17 липня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини та позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук