Номер провадження: 22-ц/813/1923/20
Номер справи місцевого суду: 504/551/16-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 504/551/16-ц

Номер провадження: 22-ц/813/1923/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

- відповідачі - 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області ухвалене у складі судді Вінської Н.В. 05 листопада 2018 року,

встановив:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) звернулось до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № К2НСА від 26.03.2008 року в розмірі - 38 934,59 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті складає - 1 009 963,18 грн..

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що 26.03.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № К2НСА (далі - Кредитний договоір), відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі - 8 166,83 доларів США, на термін до - 25.03.2013 року, а відповідач зобов`язався сплатити відсотки в строки та в порядку, які визначені кредитним договором.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між Банкомта ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися виконати кредитні зобов`язання в повному обсязі, кожний солідарно з боржником, у разі неналежного виконання умов договору боржником.

Відповідачі свої зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 10.02.2016 року виникла заборгованість в розмірі - 38 934,59 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті складає - 1 009 963,18 грн., яку вони в добровільному порядку не сплачують, через що позивач вимушений звернутися до суду з вищевказаним позовом (а. с. 3 - 4 зворотна сторона).

Представник Банку у судове засідання суду першої інстанції не з`явився.

Відповідачі у судове засідання суду першої інстанції також не з`явилися.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог Банку відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до п. 13.11 кредитного договору, строк позовної давності становить 5 років.

Враховуючи, що позивачем в розрахунку заборгованості не зазначено про дату погашення ОСОБА_1 тіла кредиту та сплату щомісячних платежів, суд вважав за доцільне рахувати дату останнього платежу по графі 10 (сплачено процентів).

Відмовляючи в задоволені позову та засовуючи строк позовної давності, суд виходив з того, що останній платіж по сплаті кредиту був здійсненний - 05.06.2009 року. Позовна заява була подана - 24.02.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який сплив - 05.06.2014 року.

Таким чином з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду минув, тому позов задоволенню не підлягає (а. с. 124 - 124 зворотна сторона).

Банк в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість застосування судом першої інстанції норм права щодо відліку строку позовної давності, а саме вказує на те, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту починається із наступного дня після закінчення строку дії договору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Вказує на нікчемність письмових доказів доданих позивачем до позову. Зазначає про пропуск Банком строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Посилається на безпідставність вимог позову.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Банк жодних заяв та клопотань не надав.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надали апеляційному суду письмову промову для судових дебатів.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, наявність у справі достатніх матеріалів для розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову Банку через сплив строку на подання такого позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 31, 32, 202, 203, 204, 215, 221, 222, 251, 252, 256, 257, 259, 509, 524, 525, 526, 527, 546, 551, 553, 554, 559, 610, 612, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

26.03.2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № К2НСА, відповідно до умов якого позивач надав кредит в розмірі - 8 166,83 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі - 10,08% річних. Сторони домовились про сплату щомісячного платежу у період з 1 по 5 число кожного місяця в розмірі - 223,41 доларів США, до складу якої входять платежі за винагородою, процентами та Кредитом (п. п. 4.4. 16.6.).

Розмір щомісячної винагороди становить - 0,6% від суми кредиту (п. 16.1.7). Загальний розмір кредиту становить - 8 166,83 долара США (п. 16.1.1). Таким чином, розмір суми, яка йде на погашення щомісячної винагороди і яка входить до складу щомісячного ануїтетного платежу становить - 49 доларів США = 8 166,83 долара США х 0,6%.

Розмір процентів за користування кредитом становить 10,08% річних (п. 16.1.6), тобто у місяць процентна ставка становить - 0,84% = 10,08% : 12 місяців. Таким чином, розмір суми, яка йде на погашення відсотків і яка входить до складу щомісячного ануїтетного платежу становить - 68,60 долара США = 8 166,83 долара США х 0,84%.

Таким чином, розмір суми, яка йде на погашення тіла кредиту і яка входить до складу щомісячного ануїтетного платежу становить - 105,81 долара США = 223,41 долар США - 49 доларів США - 68,60 доларів США.

Відповідно до п. 13.11 зазначеного договору, сторони домовились, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки, становить - 5 років (а. с. 13 - 17).

Відповідно до договорів поруки № К2НСА/1, К2НСА/2, К2НСА/3, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов`язались відповідати кожен окремо солідарно з позичальником перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (а. с. 19 - 21).

Згідно наданому Банком розрахунку заборгованості, станом на 10.02.2016 року, заборгованість за кредитним договором № К2НСА становить загальну суму - 38 934,59 доларів США, що еквівалентно - 1 009 963,18 грн. (а. с. 5 - 7).

Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору, договорів поруки.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

За правилами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Між тим згідно з частиною першою статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що з вищевказаним позовом Банк звернувся до відповідачів 18 лютого 2016 року (а. с. 33).

Відповідно до пункту 13.11 вищевказаного кредитного договору, сторонами встановлено строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Отже позовна давність була збільшена за домовленістю сторін.

Підписи ОСОБА_1 та уповноваженої особи в інтересах Банку є підтвердженням згоди останніх з встановленими договором приписами, а зокрема з вищевказаними приписами встановленими пунктом 13.11 вищевказаного кредитного договору.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Згідно з пунктом 16.1.5 вищевказаного кредитного договору, датою погашення цього договору є - 25.03.2013 року.

З урахуванням вищевикладеного судом першої інстанції помилково розпочато відлік строку позовної давності з моменту останнього платежу по сплаті кредиту, який був здійсненний - 05.06.2009 року, оскільки у даному випадку перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення саме чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, Банком не пропущено строк на звернення до суду з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитом. Кінцевий термін погашення кредиту - 25.03.2013 року (п. 16.1.5) + 5 років = 25.03.2018 року. З позовом Банк звернувся 18.02.2016 року (а. с. 33).

Між тим, вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом за період - з 26.03.2008 року до 18.02.2011 року є такими, які заявлено з пропуском встановленого договором п`ятирічного строку позовної давності. Отже, ці вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було зроблено відповідну заяву відповідачами у суді першої інстанції (а. с. 61, 63).

Щодо дії договорів поруки колегія суддів зазначає наступне.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 12 кожного окремого договору поруки, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Як зазначалось вище, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном у розумінні частини другої статті 252 ЦК України.

Отже, терміном повернення кредиту є - 25.03.2013 року. Порука діє ще протягом п`яти років, тобто до - 25.03.2018 року. Позовні вимоги до поручителів заявлено - 18.02.2016 року, а отже у межах п`ятирічного строку встановленого пунктами 12 вищевказаних договорів поруки.

Щодо солідарної відповідальності поручителя ОСОБА_4 , яка звертала увагу суду першої інстанції на укладення договору поруки до досягнення повноліття, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до наявної у справі копії паспорту ОСОБА_4 датою народження останньої є - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23, 44).

Отже, наведений договір поруки № К2НСА/2 від 26.03.2008 року укладено ОСОБА_4 з Банком у неповнолітньому віці.

За правилами, передбаченим ст. ст. 31, 32 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодекс, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо укладення договору поруки повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Тобто, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Частиною другою статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, укладений 26.03.2008 року ОСОБА_4 з Банком договір поруки К2НСА/2 (а. с. 21 - 21 зворотна сторона) є оспорюваємим договором. Він може бути визнаний недійсним за відповідним позовом. ОСОБА_4 , будучи вже повнолітньою особою, 26.04.2016 року подала до суду першої інстанції відповідний зустрічний позов (а. с. 49 - 50). Суд першої інстанції залишив вказаний зустрічний позов без руху (а. с. 55) у зв`язку з необхідністю сплати судового збору. Матеріали справи не містять прийнятого судом першої інстанції у подальшому процесуального рішення про прийняття вказаного зустрічного позову ОСОБА_4 до спільного розгляду з позовом Банку. В рішенні суду першої інстанції (а. с. 124 - 124 зворотна сторона) не міститься жодного посилання щодо надходження до суду зустрічного позову ОСОБА_4 , як і надходження зустрічного позову ОСОБА_3 від 31.05.2016 року (а. с. 75 - 75 зворотна сторона) та зустрічного позову ОСОБА_2 від 01.06.206 року (а. с. 80 - 81). Таким чином, апеляційний суд сприймає вказані процесуальні заяви як письмові заперечення на позов Банку.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи з вищевказаних положень діючого законодавства та встановлених по справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про дію на час розгляду даної справи укладеного 26.03.2008 року між ОСОБА_4 та Банком договору поруки К2НСА/2.

Оскільки беззаперечно встановлено невиконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, в межах його дії з врахуванням строку позовної давності (81.02.2011 року по 25.03.2013 року), дійсність договорів поруки, укладених Банком окремо з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачами прав Банку з повернення кредиту, сплаті відсотків та пені, які підлягають захисту.

При визначені розміру заборгованості з тіла кредиту, відсотків, комісії та пені, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено вище складовими частинами щомісячного ануїтетного платежу в розмірі - 223,41 долара США є: 1) сума, яка йде на погашення тіла кредиту в розмірі - 105,81 долара США: 2) сума яка йде на погашення процентів за користування кредитом в розмірі - 68,60 долара США; 3) сума, яка йде на погашення винагороди Банку в розмірі - 49 доларів США.

Період, за який з врахуванням строку позовної давності необхідно стягнути заборгованість становить - 18.02.1011 року по 25.03.2013 року, тобто - 25 місяців.

Розмір заборгованості становить: - з тіла кредиту - 2 645,25 доларів США = 105,81 долара США х 25 місяців; - по процентам - 1 715,00 доларів США = 68,60 долара США х 25 місяців.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Апеляційний суд, встановивши, що в кредитному договорі не зазначено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначено які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, вважає за необхідне у задоволенні вимог Банку про стягнення комісійної винагороди у сумі - 2 205,00 доларів США відмовити, оскільки стягнення щомісячної комісійної винагороди суперечить вимогам законодавства.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Банк у позові просить стягнути заборгованість з пені в розмірі - 26 749,34 долара США. З врахуванням п`ятирічного строку позовної давності розмір заборгованості з пені становить - 24 740,18 долара США = 26 749,34 долара США - 2 009,16 долара США. Вказаний розмір заборгованості з пені значно перевищує розмір боргу з тіла кредиту та відсотків у загальному розмірі - 4 360,25 долара США. Тому, колегія судді приходить до про необхідність зменшення розміру пені до - 4 360,25 доларів.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, яку необхідно стягнути з позичальника солідарно з кожним поручителем окремо, становить - 8 720,50 долара США, яка складається з: - заборгованість з тіла кредиту - 2 645,25 долара США; - заборгованість по процентам - 1 715,00 доларів США; - заборгованість по пені - 4 360,25 долара США.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності є частково обґрунтованими. Частково обґрунтованими є вимоги апелянта про задоволення позову в повному обсязі.

Таким чином, апеляційна скарга Банку є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів відзиву Данилова С.А. - представника ОСОБА_3 на апеляційну скаргу про те, що апеляційний суд, відкривши апеляційне провадження, не розглянув заяву апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 294 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За правилами, передбаченими ст. 354 ЦПК України, в редакції чинній на час відкриття апеляційного провадження, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Разом з тим, підпунктом 13 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України, в редакції чинній на час відкриття апеляційного провадження, передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання законної сили цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно наявних у справі матеріалів справи, сформованих і направлених судом першої інстанції до апеляційного суду вбачається наступне.

Повне рішення ухвалено судом першої інстанції за відсутності її учасників 05.11.2018 року (а. с. 123 - 124 зворотна сторона).

Відомості про отримання копії повного рішення учасниками справи у суді першої інстанції відсутні.

Відповідно до листа суду першої інстанції копія вказаного рішення направлена учасникам справи поштою Банку тільки 24.05.2019 року за вихідним № 7591 (а. с. 125), тобто після збігу значного терміну. Будь-яких відомостей про направлення судом копії рішення Банку електронною поштою матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі Банк вказує про отримання копії рішення суду 10.07.2019 року (а. с. 127). Вказане підтверджується наданими адвокатом Даниловим С.А., діючим від імені ОСОБА_3 , відомостями з сайту Укрпошти.

Згідно наявного у справі конверту апеляційна скарга здана Банком на пошту - 06.08.2019 року, тобто на 27 день з дня отримання повного рішення суду.

За вищевказаних обставин надіслання судом Банку копію рішення через більше ніж шість місяців, у той час як Банк пропустив строк на сімнадцять днів Банк мав беззаперечне право на поновлення пропущеного строку. Не вирішення питання про поновлення Банку строку на апеляційне оскарження не призвело до неправильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Посилання адвоката Данилова С.А., діючого від імені ОСОБА_3 , про сумнівність доданого Банком до апеляційної скарги копії конверту з суду (а. с. 130), на отримання представником Банку копії рішення 17.05.2019 року, що вбачається з наданої Банком копії останнього листа рішення (а. с. 130), є припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову Банку за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів, у рівних частках з кожного, на користь Банку понесені останнім та документально підтверджений судовий збір, сплачений за подання позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (22%), у загальному розмірі - 8 322,20 грн. = (15 149,45 грн. (а. с. 31) + 22 724,18 грн. (а. с. 143)) х 22%, тобто з кожного по - 2 080,55 грн. = 8 322,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», подану представником - Криловою Оленою Леонідівною, - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження - Україна, 01001, м. Київ, вул Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570, рахунок № НОМЕР_1 , МФО 305299) солідарно з ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) згідно договору поруки № К2НСА/1 від 26 березня 2008 року, солідарно з ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) згідно договору поруки № К2НСА/3 від 26 березня 2008 року, солідарно з ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) згідно договору поруки № К2НСА/2, заборгованість за укладеним 26 березня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 кредитно-заставним договором № К2НСА станом на 10 лютого 2016 року в загальному розмірі - 8 720 (вісім тисяч сімсот двадцять) доларів 50 центів США, яка складається з: - заборгованість з тіла кредиту - 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п`ять) доларів 25 центів США; - заборгованість по процентам - 1 715 (одна тисяча сімсот п`ятнадцять) доларів 00 центів США; - заборгованість по пені - 4 360 (чотири тисячі триста шістдесят) доларів 25 центів США.

В решті позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є - акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження - Україна, 01001, м. Київ, вул Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ - 14360570, рахунок № НОМЕР_1 , МФО 305299) в рівних частках з ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ) судовий збір у загальному розмірі - 8 322 (вісім тисяч триста двадцять дві) грн. 20 коп., тобто з кожного по - 2 080 (дві тисячі вісімдесят) грн. 55 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе