ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 квітня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7765/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/487/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 13 січня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 95 379,83 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 грудня 2010 року між банківською установою та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 травня 2018 року виникла заборгованість у сумі 95 379,83 грн, з яких: 7 015,49 грн - заборгованість за кредитом; 80 146,25 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 200 грн заборгованість за пенею і комісією та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 4 518,09 грн (процентна складова). Відсотки, пеня та штрафи нараховані відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Заочним рішенням від 08 листопада 2018 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором від 20 грудня 2010 року у розмірі 90 361,74 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 7 015,49 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 80 146,25 грн та заборгованості за пенею і комісією - 3 200 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2019 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі та скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 листопада 2018 року.

Рішенням від 13 січня 2020 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом у сумі 7 015,49 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження всіх фактичних обставин справи, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з відсотків за користування кредитом і неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені позовні вимоги у повному обсязі, залишивши в іншій частині судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Представник позивача зазначає, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 1048, ст. 1054 ЦК України та ст. 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», отже районний суд не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Наголошує на тому, що оскаржуваним рішенням суд не лише призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та в цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Указує, що судом проігнорована та обставина, що ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Звертає увагу, що у матеріалах справи, крім анкети-заяви ОСОБА_1 наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана особисто відповідачем. У даній довідці конкретно зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 3 % щомісячно, а також порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості та розмір штрафів при порушенні термінів платежів, тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті всі істотні умови договору. Проте на наведені обставини районний суд належної уваги не звернув та дійшов хибного висновку про безпідставність стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц.

Апеляційна скарга також містить доводи про те, що з урахуванням підписаної позичальником довідки відповідач був обізнаний з умовами кредитування, зокрема, з розміром відсоткової ставки за процентами, пені та штрафів, отже правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у даному випадку не можуть бути застосовані.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись с доводами апеляційної скарги та вважаючи їх необґрунтованими, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що у заяві відповідача від 20 грудня 2010 року процентна ставка і комісія не зазначені, також у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Відповідач зазначає, що суд, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, правильно указав, що надані позивачем умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише такий факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку відповідачем не повернуті, тому, з урахуванням ч. 2 ст. 530 ЦК України, визнав за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 7 015,49 грн.

Районний суд, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 констатував, що у заяві відповідача від 20 грудня 2010 року процента ставка і комісія не зазначені, а надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами, що саме додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку діяли на час підписання відповідачем заяви про приєднання, і що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг ознайомлювався позичальник та погоджувався з ними, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої позивачем суми відсотків, пені та штрафів.

Разом із тим, з висновком суду про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 20 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8 000 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що позичальник бажає отримати платіжну картку КРЕДИТКА «Універсальна» (а.с. 9).

Відповідач засвідчив своїм підписом, що ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Також ОСОБА_1 погодився, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, про що також свідчить його особистий підпис.

20 грудня 2010 року відповідач своїм підписом також засвідчив, що ознайомлений з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» (а.с. 10). У вказаній довідці зазначено, що базова відсоткова ставка щомісячно становить 3 %, комісія за кредитне обслуговування не передбачена.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк», скерованої до суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 на підставі укладеного кредитного договору б/н від 20 грудня 2010 року отримав кредитні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня липня 2018 року (а.с. 144).

Випискою по рахунку основної карти НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2010 року по 29 листопада 2019 року підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами та часткове погашення кредиту (а.с. 145-154).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались. Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 31 травня 2018 року утворилась заборгованість, яка становить 95 379,83 грн, з яких: 7 015,49 грн - заборгованість за кредитом, 80 146,25 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 200 грн заборгованості за комісією та 5 018,09 штрафів (а.с. 5-8).

У наданому позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунку заборгованості за договором б/н від 20 грудня 2010 року зазначено, що станом на 31 травня 2018 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом становить 7 015,49 грн, загальний залишок заборгованості за відсотками з розрахунку 36 % річних - 7 960,14 грн, розмір штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 748,78 грн (процентна складова) (а.с. 212-227).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом та договірні.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.

З наданої банком виписки по основній картці № НОМЕР_1 та додатково перевипущених картках на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що позичальником у період з грудня 2010 року по жовтень 2019 року проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення кредитної заборгованості (а.с. 145-154), що свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Наведена виписка підтверджує несвоєчасне погашення кредиту відповідачем і наявність заборгованості за кредитом, яка за розрахунком банку на час звернення до суду становить 7 015,49 грн та з якою погоджується відповідач, про що свідчить зміст його відзиву на апеляційну скаргу.

Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобов`язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому ОСОБА_1 повинен сплатити позивачу суму заборгованості за кредитом, про що правильно зазначив районний суд у своєму рішенні.

Вирішуючи питання про правомірність заявленої вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами, суд ураховує наступне.

Банк, заявляючи позов про стягнення кредитної заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема й заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», підписаній ОСОБА_1 20 грудня 2010 року, чітко зазначена базова процентна ставка за користування кредитними коштами - 3 % щомісячно, тобто 36 % річних. Проте суд першої інстанції залишив поза увагою цю обставину.

На момент отримання позичальником кредитних коштів підписана ним довідка містила умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цьому документі конкретному розмірі та порядку нарахування, тому суд безпідставно прийшов до висновку про те, що у заяві відповідача від 20 грудня 2010 року відсутні умови договору щодо визначення розміру процентної ставки, у зв`язку з чим й відсутні підстави для стягнення нарахованої позивачем суми відсотків.

Таким чином, по справі встановлено, що, укладаючи кредитний договір від 20 грудня 2010 року, сторони письмово погодили базовий розмір процентної ставки за користування коштами банку, який складав 36 % з розрахунку 360 днів в році, а отже доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом частково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, в суді першої інстанції, подаючи заяву про скасування заочного рішення (а.с. 85-92) ОСОБА_1 фактично визнавав позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом саме у розмірі 36 % річних на тіло кредиту, на підтвердження чого надавав суду першої інстанції відповідний розрахунок.

Заявляючи вимогу про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, банк у позові зазначав, що заборгованість за відсотками становить 80 146,25 грн, яка розрахована за період з 20 грудня 2010 року по 31 травня 2018 року. Проте указані позовні вимоги не можуть бути задоволені у повному обсязі з огляду на те, що відповідно до наданого до позову розрахунку процентна ставка на прострочену заборгованість нараховувалась не у визначеному умовами договору розмірі. За наданим позивачем апеляційному суду розрахунком заборгованості за кредитним договором загальний залишок заборгованості ОСОБА_1 за процентами станом на 31 травня 2018 року становить 7 960,14 грн, яка й підлягає стягненню на користь позивача.

Не беруться до уваги апеляційного суду посилання ОСОБА_1 у своїй заяві про перегляд заочного рішення у справі про застосування наслідків позовної давності, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні відповідачем положень правових норм.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Верховний Суд у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказав, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З наданого апеляційному суду рахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором від 20 грудня 2010 року вбачається, що після 30 липня 2015 року (три роки до дня подачі АТ КБ «ПриватБанк» позову), а саме 15 вересня та 07 жовтня 2015 року відповідачем були сплачені кошти на погашення кредиту у сумі відповідно 395,59 грн та 669,09 грн (а.с. 225), у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що часткове погашення заборгованості позичальником може вважатися підставою для переривання строку позовної давності.

Оскільки встановлено, що перебіг строку позовної давності щодо вимоги про стягнення кредитної заборгованості та відсотків був перерваний, у зв`язку з чим перебіг строку позовної давності починається заново.

Разом із тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги позову про необхідність стягнення на користь позивача заборгованості за пенею і комісією та штрафів (фіксовану частину та процентну складову).

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині того, що надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, заявляючи вимоги про стягнення неустойки, не можна вважати складовою частиною кредитного договору, якщо вони не підписані і не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, узгоджується з правовою позицією, яка сформульована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/2019), а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У доданій до позовної заяви довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», яку своїм підписом засвідчив ОСОБА_1 , нарахування комісій, пені та штрафів не передбачено і, відповідно, їх розмір не визначений.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує в частині рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 276,63 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 414,95 грн - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2020 року в частині вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - скасувати, в частині розміру судових витрат - змінити.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 7 960 (сім тисяч дев`ятсот шістдесят) грн 14 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом за кредитним договором б/н від 20 грудня 2010 року.

Збільшити визначену судом першої інстанції суму судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) зі 141 (ста сорока однієї) грн 39 коп. до 276 (двохсот семидесяти шести) грн 63 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) 414 (чотириста чотирнадцять) грн 95 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2020 року.

Головуюча: Судді: