РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/19772/19

Провадження №: 2/755/1407/20

"31" березня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

у с т а н о в и в :

09.12.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору позики, у якому просить суд визнати недійсним договір позики від 22.10.2007 року, укладений між відповідачами у справі, а також покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.10.2007 року між відповідачами у справі був нібито укладений договір позики. Позивачка та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.11.2007 року по 06.08.2011 року. Після розлучення у 2014 році Шевченківський районний суд м. Києва почав розглядати справу про поділ спільного майна колишнього подружжя. В процесі розгляду справи ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю. Перед цим, для обґрунтування зустрічного позову, ОСОБА_3 підписав зі своєю донькою фіктивний договір позики на підставі розписки. При цьому, відповідачка ОСОБА_2 звернулась із позовом до Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 уявного боргу, вже після початку розгляду справи про поділ майна у Шевченківському районному суді м. Києва. Зазначене, на думку позивача, було здійснене лише з метою використання рішення Дніпровського районного суду м. Києва в іншій справі. 21.05.2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено. Спочатку позивачу не було відомо про наявність такого рішення суду, а після того, як позивачка дізналась про це рішення, нею було подано апеляційну скаргу на рішення суду, і в подальшому в апеляційній інстанції позивачка змогла ознайомитись з матеріалами справи. В обґрунтування своїх вимог сторони посилалась на договір позики від 22.10.2007 року, згідно якого на підставі розписки від цього ж дня ОСОБА_3 отримав в якості позики від ОСОБА_2 320000 доларів США, що на момент укладення становило 1616000,00 грн. Проте, за твердженням позивача, договір позики та розписка могли бути підписані лише через кілька років після вказаних у них дат, для того щоб спростувати спільність майна колишнього подружжя в Шевченківському районному суді м. Києва, а звернення до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення бору за договором позики, здійснене після порушення розгляду справи про поділ майна подружжя, було здійснене лише з метою подальшого використання рішення Дніпровського районного суду м. Києва в іншій цивільній справі. За твердженням позивача, з метою настання реальних зобов`язань ніякого договору позики відповідачі між собою не укладали та розписки не підписували, жодні кошти між відповідачами у справі не передавались. Жодного договору, який би відповідав законодавству та міг би визнаватись дійсним сторони не укладали. У зв`язку з цим виника необхідність проведення експертизи документів. Тому, в апеляційній інстанції було призначено проведення судово-технічної експертизи документів, за результатами якої стало зрозуміло, що на договір позики від 22.10.2007 року укладений між відповідачами та відповідну розписку здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів. Договір позики виконаний у період часу пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не виявилось можливим. Дата, вказана в договорі позики від 22.10.2007 року не відповідає дійсній даті складання даного договору. Надана на дослідження розписка від 22.10.2007 року на суму 320000 доларів США, підписана ОСОБА_3 , виконана у період часу пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим. Тобто висновок даної експертизи встановив, що документи були підписані не раніше 2012 року, а не в 2007 році як намагались довести сторони, також на них здійснювався вплив сторонніх факторів з метою штучного зістарювання їх реквізитів. Таким чином, позивач вважає, що експертизою вже було чітко встановлено недостовірність та фіктивність договору позики. Було доведено, що жодні договори позики та розписки у 2007 року не укладались та не підписувались, а також те, що на підписані після 2012 року фіктивні документи здійснювався зовнішній вплив, що свідчить про бажання відповідачів зістаріти їх вигляд для подальшого введення в оману суддів та інших органів щодо дати їх підписання. На думку позивача, такі дії остаточно підтвердили фіктивність правочину, що тягне за собою визнання договору позики недійсним. Ураховуючи зазначене, вбачається, що фіктивний договір позики та розписка безпосередньо стосуються прав та обов`язків позивача. Позивачка вказує, що в даному випадку грубо порушуються її майнові права, оскільки ОСОБА_3 за допомогою ОСОБА_2 здійснював та здійснює незаконні спроби позбавити позивача права власності на її майно. Підроблення документів по справі стосується майнових прав та інтересів позивача, оскільки саме цим договором ОСОБА_3 обґрунтовує необхідність визнання за ним права власності на належне позивачці майно. За твердженням позивача, фактично підписання фіктивних документів і було здійснене з єдиною ціллю - порушення законних майнових прав позивача. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документу, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У даному випадку жодні кошти між відповідачами по справі не передавались, договір позики та розписка є фіктивними, що тягне за собою визнання його недійсним. Одним із ключових доказів є висновок експерта, у якому вказано, що на документи здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання їх реквізитів, а договір позики виконаний у період часу пізніше квітня 2012 року. Крім того, позивачка зазначає, що в даному випадку підстави для пред`явлення позову, а саме доказ фіктивності та недійсності правочину - висновок судово-технічної експертизи документів, був виготовлений 10.03.2017 року, тому позивачем не порушені строки позовної давності.

Ухвалою суду від 11.12.2019 року позовну заяву було залишено без руху.

22.01.2020 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви разом з виправленою формою позовної заяви та додатками до неї.

Ухвалою суду від 23.01.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

27.02.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач відкрито та в порушення принципів змагальності судового процесу приховала від суду фактичні обставини з даних правовідносин, які є суттєвими та впливають на вирішення спору і підтверджують зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Такими доводами з огляду на об`єктивні та беззаперечні обставини є наступні: позивачка в порушення ст. 43 ЦПК України не повідомила суд про існування судового процесу по цивільній справі №755/3297/15-ц та не додала до позовної заяви постанову Київського апеляційного суду від 01.07.2019 року відповідно до якої, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо фіктивності договору позики від 22.10.2007 року та недійсності цього договору позики, апеляційною інстанцією визнані необґрунтованими, апеляційна скарга була задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 22.10.2007 року у розмірі 1343561,84 грн.; позивачка не додала до позовної заяви постанову Верховного Суду від 31.10.2019 року, відповідно до якої доводи касаційної скарги позивачки щодо фіктивності договору позики від 22.10.2007 року та недійсності цього договору позики судом касаційної інстанції визнані безпідставними, а касаційна скарга залишена без задоволення. Позивачка жодним чином не обумовлює ні саме рішення Шевченківського районного суду м. Києва про поділ майна (не надає його копії), ні той факт, що вказане рішення набрало законної сили та зараз перебуває на виконанні у Шевченківському РВ ДВС Головного ТУЮ у м. Києві, за яким відкрито виконавче провадження №54222499 від 29.07.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості Ѕ частини квартири у сумі 1507336,30 грн., яке відповідачем частково виконане. Позивачка звертаючись до суду із позовом, добре знала про наявність виконавчого провадження №54222499, у якому вона є стягувачем, а ОСОБА_3 - боржником, знала про існування перелічених постанов апеляційної та касаційної інстанції, оскільки була апелянтом та касатором у відповідних судах, проте не повідомила суд про існування цих рішень та постанови про відкриття виконавчого провадження, що є неприпустимим з огляду на п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, тому до неї мають бути застосовані процесуальні заходи, оскільки поданий нею позов є завідомо безпідставним.

04.03.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачка не повідомила суд, що нею подано заяву про вчинення відповідачами кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України від 22.08.2019 року. Таким чином, на думку відповідача, позивачем вже обрано спосіб реалізації свого права на захист майнових інтересів через звернення до правоохоронних органів, що підтверджує обрання позивачем невірного способу захисту шляхом звернення до Дніпровського районного суду м. Києва із даним позовом. Договір позики вважається укладеним не з моменту його підписання, а з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, факт підписання договору позики сторонами цього правочину - не має значення для встановлення його дійсності чи недійсності, якщо кошти за договором передавалися від позикодавця до позичальника або раніше підписання самого договору, або пізніше його підписання. При цьому, часовий інтервал передачі коштів жодним чином не пов`язується із моментом (датою, часом, місцем) підписання договору позики його сторонами. Саме такого висновку дійшов суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 01.07.2019 року. Підтвердив правильність висновків суду апеляційної інстанції і суд касаційної інстанції у своїй постанові від 31.10.2019 року. Позивачка навмисно не повідомила суд про існування названих судових актів, оскільки розуміла безпідставність своїх позовних вимог, отже діяла всупереч вимог ст.ст. 43, 44 ЦПК України. Судами апеляційної та касаційної інстанції вже було надано правову оцінку взаємним правовідносинам сторін договору позики від 22.10.2007 року та зазначеними судовими інстанціями не встановлено будь-яких підстав вважати, що майнові чи інші інтереси ОСОБА_1 вказаним договором позики порушені чи можуть бути порушені в подальшому. У позові не зазначено про яке майно позивача йде мова, які саме майнові права позивача порушені договором позики у якому позивачка не є стороною, та право власності на яке конкретне майно останньої вказаний договір позики порушує. Зазначаючи про фіктивність договору позики, позивачка фактично стверджує про відсутність передачі грошей, однак позивачка не взяла до уваги, що згідно ст. 1051 ЦК України, оспорювати договір позики у зв`язку з неодержанням грошей має право виключно позичальник, а не позивачка, яка взагалі не є стороною договору. Тому позивачка взагалі не мала процесуальної можливості звертатись із даним позовом, що є підставою для відмови у його задоволенні.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах копії договору позики від 22.10.2007 року, ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали цей договір про те, що позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у сумі 320000,00 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на день укладання становить 1616000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у доларах США у визначений цим договором строк. Позика надається позикодавцю для придбання квартири. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та отримані позичальником, що додатково підтверджується відповідною власноручною розпискою позичальника. Строк надання позики позичальнику становить 4 (чотири) роки з моменту надання позики, тобто відрахування строку, на який надається позика, здійснюється з наступного дня після отримання позичальником коштів від позикодавця. Позичальник зобов`язується повернути суму позики, вказану у п. 1.1., відповідно до умов цього договору. Позичальник має право повертати позику частково різними сумами, раніше строку повернення, встановленого згідно з п. 2.2. цього договору. Цей договір набуває чинності з моменту передачі грошових коштів і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

Згідно копії розписки датованої 22.10.2007 року, ОСОБА_3 , згідно договору позики від 22.10.2007 року укладеного з ОСОБА_2 , отримав в якості позики суму в розмірі 320000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 1616000,00 грн. Позичальник зобов`язався повернути отриману суму відповідно до умов укладеного договору позики. Розписка підписана позичальником та двома свідками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 10.03.2017 року:

1. Підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться у договорі позики від 22.10.2007, а також підпис від імені ОСОБА_3 у розписці від імені ОСОБА_3 , датованій 22.10.2207, виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою (пастами) синьо-фіолетового кольору;

2. Друкований текст у договорі позики від 22.10.2007, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , нанесений електрофотографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним монохромним способом друку;

3. На договір позики від 22.10.2007, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та розписку від імені ОСОБА_3 , датовану 22.10.2007, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання його реквізитів;

4. Встановити час нанесення друкованого тексту у досліджуваному договорі позики від 22.10.2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а отже і порівняти час його нанесення з датою, вказаною у документі не видається можливим у зв`язку із відсутністю у експертів впроваджених у судово-експерту практику України методики встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку. Підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що містяться у договорі позики від 22.10.2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а отже і сам документ виконані в період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Більш точно встановити період виконання підписів у документі не представляється можливим із причин малої кількості наданих зразків порівняння із штрихами такої ж рецептури, як і у досліджуваних підписах;

5. Дата, вказана в договорі позики від 22.10.2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідає дійсній даті складання даного договору;

6. Надана для дослідження розписка від 22.10.2007 року на суму 320000,00 доларів США, підписана ОСОБА_3 , виконана в період часу ймовірно пізніше квітні 2012 року. Більш точно встановити період виконання записів та підпису у документі не представляється можливим із причин малої кількості наданих зразків порівняння із штрихами такої ж рецептури, як і у досліджуваних записах та підписах;

7. Дата, вказана в розписці від 22.10.2007 року на суму 320000,00 доларів США, складній ОСОБА_3 , не відповідає дійсній даті складання даної розписки.

Як вбачається з матеріалів справи, у своїй постанові від 01.07.2019 року (справа №755/3297/15ц) Київський апеляційний суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та станом на час пред`явлення позову до суду (10.02.2015) грошові кошти не повернув. А тому позивач звернулась до суду за захистом порушеного права. Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено та не спростовано сторонами, що за договором позики відповідач не повернув позивачу частину боргу, що становить 1193746,50 грн. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення боргу у розмірі 1193746,50 грн. ґрунтуються на вимогах закону. При цьому слід врахувати, що строк виплати боргу сторони визначили 22.10.2011 року (чотири роки). Тобто після цієї дати відповідач став користуватись чужими грошима. Апеляційний суд встановивши, що відповідач не сплатив позивачу позику у встановлені договором строки, приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами суд першої інстанції правильно застосував ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача за весь час прострочення виконання зобов`язання 3% річних від простроченої суми, що становить 149815,34 грн. Подана ОСОБА_1 апеляційна скарга зводиться до того, що метою пред`явлення позову, на її думку, є позбавлення її права на частку у спільному майні подружжя, оскільки між ними в суді існує спір (поділ майна подружжя). Проте, з такими доводами апеляційної скарги можна погодитись частково враховуючи наступне. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.11.2007 по 06.08.2011. 07.06.2017 року Апеляційним судом м. Києва розглянуто апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.03.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю. Вказаним рішенням, було встановлено, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів, що кошти отримані ним у ОСОБА_2 , були витрачені саме на купівлю спірних автомобілів та придбання спірної квартири. Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції. Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Здійснивши описання результатів висновку судово-технічної експертизи від 10.03.2017 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що при цьому слід врахувати, що вказаний висновок не заперечує факт укладення спірного договору, а навпаки у сукупності з іншими дослідженими та оціненими доказами свідчить про факт його укладання та підтвердження у подальшому його укладання підписаними сторонами спірним договором та розпискою про факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. До того ж, сторони у справі не спростували, а навпаки підтвердили укладання договору позики та написання розписки, а також отримання грошових коштів. Але, що стосується дати укладання договору та написання розписки (22.10.2007), то вона спростовується висновком судово-технічної експертизи від 10.03.2017, в якому зазначено, що вона виконана у період часу ймовірно пізніше квітня 2012 року. Тоді, як зазначалося вище ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 16.11.2007 по 06.08.2011, тобто поза межами квітня 2012 року - укладення договору позики та написання розписки. А відтак, вважати цей борг, як використаний ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_1 , але для придбання особистого майна неможливо, оскільки надані докази свідчать про протилежне. Боргові зобов`язання, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також не поширюються на ОСОБА_1 .

Верховний Суд у своїй постанові від 31.10.2019 року (справа №755/3297/15-ц), залишаючи без змін постанову Київського апеляційного суду від 01.07.2019 року, зазначив, що апеляційним судом надано належну оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення районного суду, які зводяться до того, що метою пред`явлення позову до суду ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (батько і донька) про стягнення боргу є позбавлення її права на частку у спільному майні подружжя, оскільки між нею і ОСОБА_3 існує спір про поділ майна подружжя.

Ознайомившись із даними Єдиного державного реєстру судових рішень з приводу посилань всіма сторонами спору на судові акти у справі №761/21807/14-ц, судом встановлено наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.03.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено (визнано за ОСОБА_1 право власності на ТЗ Сузукі Гранд Вітара, а за ОСОБА_3 право власності на ТЗ Тойота Прадо, зобов`язано ОСОБА_3 сплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини квартири (майнових прав) та різниці вартості автомобілів Сузукі і Тайота, всього у сумі 1567986,30грн.). У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмолено. Під час розгляду справи встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2015р. у справі №755/3297/15-ц позов ОСОБА_2 задоволено, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1343561,84 грн. суми боргу, судовий збір у розмірі 3654,00 грн., а всього загальною сумою 1347215,84 грн. При цьому зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_1 не була залучена до участі у розгляді вказаної вище справи. Станом на час розгляду даної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 згадане рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2015р. у справі №755/3297/15-ц не набрало законної сили та оскаржується в Апеляційному суді м. Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .. Доказів зворотного сторонами не надано та в судовому засіданні не здобуто. Водночас, Відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження того, що грошові кошти отримані ним у позику в 2007 році від ОСОБА_2 за договором позики від 22.10.2007р. в загальній сумі 320000,00 доларів США були витрачені саме на купівлю в 2009р. автомобіля «Suzuki Grand Vitara» за 208005,00 грн. - 25.06.2009р., в 2008р. автомобіля «Toyota Prado 4.0» за 305358,56 грн. - 29.04.2008р. та 01.07.2008р., та в 2009р. оплату платежу в сумі 1703610,00 грн. по Договору про відступлення права вимоги від 05.11.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №6911, за яким ОСОБА_3 отримав права на квартиру. Отже, беззаперечних доказів того, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 грошові кошти, отримані ОСОБА_3 в позику до шлюбу, були витрачені ним на придбання рухомого та нерухомого майна, яке є предметом спору, як і доказів того, з яких коштів ОСОБА_3 здійснював повернення коштів за позикою, в тому числі під час шлюбу, суду не надано. Проте, зважаючи на той факт, що як було встановлено в судовому засіданні Відповідачем за первісним позовом не надано беззаперечних доказів на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_3 , що були отримані в борг від ОСОБА_2 в 2007 році, суд прийшов до висновку, що автомобіль «Suzuki Grand Vitara», автомобіль «Toyota Prado 4.0», та квартира були придбані за спільні кошти подружжя. Обставини, що зазначені Відповідачем за первісним позовом на заперечення позовних вимог не доводять того, що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності. Належних та допустимих доказів на спростування того, що придбане під час шлюбу майно не є спільним майном подружжя, Відповідачем суду не надано та в судовому засіданні не здобуто. Таким чином, судом достовірно встановлено, що автомобіль «Suzuki Grand Vitara», автомобіль «Toyota Prado 4.0», та трикімнатна квартира - були придбані сторонами під час шлюбу за спільні кошти, відтак вказане майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та підлягає поділу між сторонами в порядку, визначеному ст. 69-72 СК України.

Апеляційний суд м. Києва своєю постановою від 07.06.2017 року змінив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_3 сплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості належної їй у спільному сумісному майні подружжя 1/2 частки квартири (майнових прав) у розмірі 1507336,30 грн, компенсацію різниці вартості автомобілів Suzuki Grand Vitara, та Toyota Prado, у розмірі 60650,00 грн, а всього 1567986,30 грн, зменшивши суму сплати з 60650,00 грн до 51233 грн. 59 коп. та з 1567986,30 грн до 1558569 грн 89 коп.

Стосовно вирішення судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_3 , апеляційний суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів, що кошти, отримані ним у позику від ОСОБА_2 , були витрачені саме на купівлю спірних автомобілів та придбання спірної квартири. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2015 року в справі №755/3297/15-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 22.10.2007 року був задоволений, однак рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2017 року в справі №755/3297/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики відмовлено. У своєму рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що: «Як вірно зазначено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ним на підставі Договору позики від 22.10.2007 року, та кошти, отримані як дивіденди від ПП «ЄвроАрхбудСервіс», були витрачені на купівлю автомобіля Suzuki Grand Vitara, автомобіля Toyota Prado 4.0, та на придбання квартири. Інших доказів того, що спірне майно було придбане за кошти, які належали ОСОБА_3 особисто, матеріали справи не містять. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю».

Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2017 року залишено без змін. Суд касаційної інстанції зазначив, що з урахуванням встановлених у справi обставин, на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про те, що майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу підлягає поділу між ними в рівних частках, оскільки було придбано за спільні кошти. При цьому правильно виходили з того, що ОСОБА_3 не надав належні та допустимі докази про те, що отримана ним в борг від своєї дочки ОСОБА_2 сума коштів та дивіденди, отримані від ПП «ЄвроАрхбудСервіс» були використані на придбання спірного майна. Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні справи суди помилково не взяли до уваги боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед своєю дочкою ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки на підтвердження цих обставин ОСОБА_3 доказів суду не надав. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не надала доказів приналежності 330 тис. доларів до спільної сумісної власності колишнього подружжя суд не бере до уваги, оскільки за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Зміст наведених судових актів вказує на те, що на час вирішення цього позову про визнання недійсним договору позики, спір між колишнім подружжям про поділ спільного сумісно майна вирішений остаточно, і при вирішення питання про поділ майна жодна з судових інстанцій не прийняла до уваги договір позики та рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за договором позики, пославшись на відсутність доказів витрачання позичених коштів на купівлю спірного майна. Усе заявлене до поділу майно (два автомобіля та квартира) визнано спільною сумісною власністю та поділене між колишнім подружжям за принципом рівності часток.

Також остаточно вирішений спір щодо стягнення заборгованості за оскаржуваним договором позики. При цьому, борг за договором позики був стягнутий та в суді апеляційної і касаційно інстанції надавалась оцінка висновку судової експертизи від 10.03.2017 року, на зміст якої знову посилається позивач пред`явивши до суду цей позов про визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності.

Натомість відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним і ЦК України у ст. 234 називає такі правочини фіктивними.

У ст. 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи.

При цьому, позивач зазначаючи, що спірний договір позики порушує її майнові права та інтереси вказує на те, що за допомогою цього договору відповідач ОСОБА_3 в межа розгляду спору про поділ спільного сумісного майна подружжя в Шевченківському суді м. Києва, пред`явив цей договір та відповідне рішення Дніпровського районного суду м. Києва про стягнення з нього боргу, з метою визнання майна особистою приватною власністю та таким чином позбавлення позивача права на частку у майні.

Однак, як зазначено вище, спір про поділ майна подружжя вже вирішено, відповідне рішення суду набрало законної сили і при вирішення цього спору суди не прийняли до уваги спірний договір позики, а заявлене до поділу майно враховано як спільне сумісне та поділене виходячи з рівності часток.

Будь-яких інших посилань стосовно порушення спірним договором прав та інтересів позивача, що в свою чергу надавало б позивачу ознак статусу заінтересованої особи в питанні вимог про визнання договору позики недійсним, матеріали справи не містять.

Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

У своїй правовій позиції по справі від 09.08.2017 р. №6-2690цс16 Верховний Суд України надав критерії для визнання правочину фіктивним та, зокрема, зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Встановивши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивачем жодними належними, достатніми та достовірними доказами не доведено суду, що кошти за договором позики не передавались.

При цьому, рішенням суду, що набрало законної сили стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики.

Наведене загалом свідчить про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину.

Висновок судової експертизи від 10.03.2017 року, на який посилається позивачка, сам по собі не є підставою для визнання спірного договору позики недійсним з підстав його фіктивності, оскільки такий висновок не вказує на те, що договір позики не укладався або що за цим договором кошти не передавалась.

За цим висновком однозначно надано відповідь про те, що зазначені у договорі позики та розписці дати не відповідають дійсній даті складання цих документів. А в інших питаннях використовуються двозначні висловлювання «могло призвести» та «ймовірно пізніше квітня 2012 року».

Вказаний висновок жодним чином не підтверджує фіктивності договору позики, адже не містить в собі дослідження питань не укладення договору або не передання грошей за цим договором.

Посилання позивача про те, що договір позики був оформлений лише з метою позбавлення її права на спільне сумісне майно, є припущенням, адже рішенням суду борг за цим договором стягнутий з позичальника. При цьому, з урахуванням положень ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, в даному випадку з урахуванням реальності настання правових наслідків за цим договором у вигляді стягнення боргу.

Будь-яких нових доказів або посилань, які не були предметом оцінки судів апеляційної та касаційної інстанції у справі про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, та які б вказували на фіктивність правочину, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, позивач не довів ту обставину, що договір позики, укладений між відповідачами, є фіктивним та, укладаючи його, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків. Не доведено позивачем і її дійсної матеріально-правової заінтересованості у визнанні договору позики недійсним шляхом підтвердження, що спірний договір на час звернення із цим позовом до суду будь-яким чином стосується прав та інтересів позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 202, 203, 215, 234, 1046 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 31.03.2020 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Суддя -