ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи : позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року, ухваленого суддею Власенко М.Д. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 20 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ«Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 25.02.1992 по 22.05.1998 рік перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на ВО «Кривбасруда» електрослюсарем. Під час виконання посадових обов`язків 22.04.1994 року з ним стався нещасний випадок, він отримав виробничу травму. Висновком МСЕК від 22.06.1994 року вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через нещасний випадок йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у тому, що він отримав увіччя, що змусило його змінити ритм та організацію свого життя.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб, витрати на правову допомогу в розмірі 2700 грн. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що судом невірно застосовано норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, якими обмежено розмір моральної шкоди п`ятьма мінімальними заробітними платами. Судом не враховано, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації моральної шкоди. Позивачем пропущений строк тримісячний позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав. Розмір витрат позивача на правовою допомогу вважає недоведеним.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивач ОСОБА_1 з 25.02.1992 року по 22.05.1998 року, перебував у трудових відносинах із відповідачем ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (а.с. 10-14).

Згідно акту №8 про нещасний випадок на виробництві, що стався 22.04.1994 року, складеного на підприємстві ВО «Кривбасруда», шахта «Гвардійська», проведено розслідування нещасного випадку що стався на виробництві з ОСОБА_1 . У вказаному акті зазначено, що 22 квітня 1994 року ОСОБА_1 через майстра ДСФ одержав завдання на демонтаж електричного двигуна конвеєра №37. Та завдання від майстра ОСОБА_2 про виготовлення ручки до кувалди. при виробництві ручки на електричному рубанку о 10 год. 50 хв., кисть лівої руки позивача опинилася на ножі рубанка. Причиною нещасного випадку зазначена незадовільна організація робіт, у тому числі недоліки в навчанні і безпечним прийомам праці. (а.с.3-4).

Згідно запису медичної карти з КЗ «Криворізька міська лікарня №8» ДОР ОСОБА_1 переніс ампутацію 3 пальця, відкриті переломи 4-5 пальців з дефектом кісткової та м`якої тканини (а.с.7,8,9).

Відповідно до висновку МСЕК від 22.06.1994 року вперше позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково, група інвалідності не визначена (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо обов`язку відповідача компенсувати моральну шкоду позивачу спричинену отриманим трудовим каліцтвом.

Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності у червні 1994 р., тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок трудового каліцтва, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги та застосовані судом.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що діяла на час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Що спростовує твердження представника відповідача в апеляційній скарзі про обмеження максимального розміру моральної шкоди п`ятьма розмірами мінімальних заробітних плат та є неприйнятними, оскільки спотворюють норми діючого законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з трудовим каліцтвом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 25%, в подальшому стан здоров`я не відновився. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він у 1998 році звільнилася, періодично проходить лікування у зв`язку з отриманою травмою, що підтверджується випискою з історії хвороби.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, визначений з урахуванням роз`яснень, наведених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача та позивача, інших обставин, у зв`язку із чим доводи представника відповідача, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди 50000 грн. є виваженим, обґрунтованим, співмірним із завданою шкодою. Доводи представника відповідача в частині визначеного розміру моральної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню.

Також спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк звернення до суду із позовом для вирішення трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про відшкодування шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я працівник має право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги представника відповідача про недоведеність розміру витрат позивача на правову допомогу в сумі 2700 грн.

За правиламист.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Карнаух Т.В. 01 листопада 2019 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.18). Надано розрахунок судових витрат по укладеному договору №47/19 від 01 листопада 2019 року в якому міститься детальний опис наданих адвокатом послуг (а.с.21). Витрати позивача на послуги адвоката підтверджено прибутковим касовим ордером від 21 листопада 2019 року в якому міститься інформація про отримання адвокатом Карнаух В.В. від ОСОБА_1 оплату за надання правової допомоги в сумі 3900 грн. (а.с.20). В сукупності надані докази свідчать про понесені позивачем витрати та їх розмір, якій в порядку ч.2 ст. 137 ЦПК України стягнуто з відповідача.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 02 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: