ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2020 року м. Київ

справа № 2-3892/07 провадження № 61-1710св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Карпенко С. О. (судді-доповідача), суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідач - Чернівецька міська рада,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Кутровською Наталією Михайлівною, на постанову Чернівецького апеляційного суду

від 17 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Кулянди М. І., Владичана А. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2007 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що ним здійснено реконструкцію квартири № 2 у житловому будинку під літерою «А» та будівництво житлового будинку з мансардою під літерою «Б» на

АДРЕСА_2 без дозволу на виконання будівельних робіт, що є самочинним будівництвом згідно статті 29 Закону України «Про планування та забудову територій».

Зазначає, що після закінчення реконструкції квартири № 2 та будівництва будинку отримав у Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації інвентарну справу на вказані самочинного будівництва та відповідні дозволи державних органів щодо відповідності цих об`єктів архітектурно-будівельним, санітарним та пожежним нормам.

За таких обставин просив визнати право власності на самочинно побудований житловий будинок під літерою «Б» загальною площею 131,8 кв.м, житловою площею 79,7 кв.м.та квартиру АДРЕСА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 грудня 2007 року позовні вимоги задоволено.

Визнано право власності на самочинно побудований житловий будинок під літерою «Б» загальною площею 131,8 кв.м, житловою площею 79,7 кв.м та квартиру

АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши визнання позову представником Чернівецької міської ради, дійшов висновку про те, що самочинне будівництво здійснено відповідно до архітектуно-будівельних, санітарних, пожежних норм, а визнання права власності на самочинне будівництво не порушує будь-чиї права.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2018 року поновлено ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 грудня 2007 року.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 6 грудня 2018 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 , рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 грудня 2007 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що реконструкція 31/100 часток житлового будинку під літерою «А» та будівництво житлового будинку під літерою «Б» на 1-му

АДРЕСА_4 здійснено самочинно, без дозвільної та проектної документації на земельній ділянці, яка знаходиться у спільному користуванні співвласників житлового будинку, чим порушено їх права землекористувачів;

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_2 не звертався до Чернівецької міської ради із заявою про прийняття зазначеної реконструкції та житлового будинку в експлуатацію. За висновком апеляційного суду, звернення з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має відбуватись за умови розгляду компетентним державним органом питання про прийняття в експлуатацію самочинного будівництва, та у випадку, якщо рішення цього органу чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 , будучи співвласником житлового будинку на АДРЕСА_2 , не був залучений до участі у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кутровська Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 грудня 2007 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців

від 27 грудня 2007 року, не навівши в ухвалі мотивів поновлення такого строку.

Заявник вказує про неврахування судом апеляційної інстанції того, що реконструкція квартири за АДРЕСА_5 здійснена у 2001 році, уся проектна документація погоджена рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради міста Чернівці Чернівецької області № 126/10 від 26 вересня 2001 року та до інвентарної справи власника будинку внесені відповідні зміни. ОСОБА_3 став співвласником

квартири № 2 у вказаному будинку у 2005 році, тому реконструкція

квартири № 2 не порушує його права і не потребує його згоди.

На думку заявника, апеляційний суд не врахував, що житловий будинок під літерою «Б» є окремим будинком, побудованим відповідно до державних будівельних норм і стандартів, та відповідає санітарним, протипожежним і архітектурно-будівельним нормам.

Вказує, що власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво житлового будинку під літерою «Б» та реконструкцію квартири № 2 житлового будинку під літерою «А», є Чернівецька міська рада, яка у 2007 році позов визнала та не заперечувала проти визнання права власності на самочинне будівництво.

Посилається на те, що Державна архітектурна інспекція була створена у 2008 році, тому на 2007 рік питання про реєстрацію права власності на самочинне будівництво було неможливо вирішити у позасудовому порядку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 24 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з договором дарування від 6 червня 1984 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 31/100 часток житлового будинку АДРЕСА_6 , який складається з житлового будинку літерою «А» площею 63,30 кв.м, вбиральні літерою «Б», сараю літерою «В», погребу літерою «ПГ», криниці

літерою «К», розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. Вказаний договір дарування зареєстрований у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 8 червня 1984 року за реєстровим № 3577.

Співвласниками житлового будинку

АДРЕСА_6 є ОСОБА_2 , якому належить 31/100 частка відповідно до договору дарування від 6 червня 1984 року; ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , яким належить по 115/600 часток кожному на підставі рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2005 року, та ОСОБА_7 , якій належить 184/600 часток вказаного будинку.

Суди встановили, що ОСОБА_2 здійснив реконструкцію квартири

АДРЕСА_7 , після якої загальна площа квартири становить 53,1 кв.м, з яких житлова площа - 29,1 кв. м.

Крім того, ОСОБА_2 побудував житловий будинок під літерою «Б»

загальною площею 131,8 кв.м, житловою площею 79,7 кв.м на тій же земельній ділянці.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що реконструкція квартири № 2 у будинку під літерою «А» та будівництво житлового будинку під літерою «Б» здійснено без дозвільної та проектної документації на земельній ділянці, що належить Чернівецькій міській раді і знаходиться у спільному користуванні співвласників будинку, які дозволу на реконструкцію квартири та будівництво житлового будинку не надавали.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 376 ЦК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Отже, законом встановлена презумпція порушення прав інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України

2004 року). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

При цьому особи, які володіють майновими правами щодо предмета позову або щодо земельної ділянки, на якій здійснюється самочинне будівництво, мають бути залучені до справи як відповідачі або співвідповідачі.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, ухвалив рішення, яким вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , у той час як він не був залучений до участі у справі, що стало підставою для оскарження рішення суду в апеляційному порядку.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі

(стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про планування і забудову територій» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначено, що забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об`єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі - будівництво). Будівництво об`єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону (стаття 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» у вказаній редакції Закону).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

За змістом наведеної частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною підставою для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і надавши їм належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував помилкове рішення місцевого суду і відмовив у задоволенні позову у зв`язку з тим, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_2 здійснив реконструкцію квартири та збудував самочинну будівлю, у його особисте користування або у власність не виділялася і знаходиться у спільному користуванні всіх власників будинку АДРЕСА_6 .

Доводи касаційної скарги про безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції відхиляються касаційним судом, оскільки, встановивши, що ОСОБА_8 , який не брав участі у справі, отримав оскаржуване рішення суду першої інстанції 9 жовтня 2018 року через свого представника ОСОБА_4 , а з апеляційною скаргою звернувся 12 жовтня

2018 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції.

Посилання заявника про відсутність підстав вважати порушеними права ОСОБА_3 , так як самочинне будівництво здійснено у 2001 році, а він став співвласником спірного будинку у 2005 році, відхиляються касаційним судом, оскільки на час ухвалення рішення про визнання права власності на самочинне будівництво ОСОБА_3 був співвласником вказаного житлового будинку.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків апеляційного по суті вирішення справи та переважно зводяться необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції ЦПК України від 3 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник на такі не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кутровською Наталією Михайлівною, залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов