Провадження №22/824/5207/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 25 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Лекс» (далі -ПП «Лекс»), ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відчуження зазначеної квартири сторони за договором здійснили за 1 635 410 грн. Як було встановлено позивачем, на момент підписання договору купівлі-продажу вказана квартира належала ОСОБА_2 за реєстровим номером № 2142 , як іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, посвідченого 19 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець P.O.

В той же час, 23 вересня 2016 року ПП «Лекс» отримав у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С.В. дублікат договору купівлі-продажу квартири та здійснив за собою реєстрацію права власності.

Позивач вважає себе законним власником квартири, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 мала зареєстроване право відчужувати зазначене майно шляхом укладання договорів купівлі-продажу та дана інформація перевірена нотаріусом. Але ПП «Лекс» не визнає право власності позивача на квартиру, в зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду, де просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності за нею на зазначену квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 25 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 , - залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати її добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову, пославшись на те, що нею не було доведено не визнання або порушення її прав відповідачами. Зазначила, що ПП «Лекс» знаючи, що власником квартири є вона, отримав дублікат договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2016 року та здійснив за собою реєстрацію права власності, що є об`єктивним та фактичним підтвердженням того, що ПП «Лекс» не визнає її права власності на квартиру. Також, вважає, що суд дійшов безпідставного висновку, що право власності на квартиру було зареєстровано у не встановленому законом порядку, оскільки доказом реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , а потім за нею, є договір купівлі-продажу від 01 лютого 2017 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 лютого 2017 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПП «Лекс» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. У частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

25 жовтня 2018 року ліквідатор ПП «Лекс» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечував проти задоволення апеляційної скарги на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року. Зазначив, що ПП «Лекс» постановою Господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року задоволено заяву ліквідатора ПП «Лекс» про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 на користь ПП «Лекс». ПП «Лекс» було правомірно зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші учасники в судове засідання не з`явилась, повідомлені про час та місце апеляційного розгляду справи належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із відсутності доказів існування зареєстрованого права власності за особами, що реалізували позивачу квартиру за договором від 01 лютого 2017 року, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов`язків у зв`язку з відсутністю реєстрації за ним та особами, що реалізували йому квартиру, права власності, що не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом. Крім того, добросовісність набуття позивачем квартири не може бути предметом позову, а тому відсутні правові підстави для задоволення в цілому заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Основним доводом апеляційної скарги позивач указувала про помилковість висновку суду першої інстанції про недоведеність обставин щодо невизнання відповідачем ПП «Лекс» її права на спірну квартиру, яке виникло у неї на законних підставах, а саме з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 лютого 2017 року. На думку позивача сам факт, що ПП «Лекс» знаючи про наявність зареєстрованого за нею права власності на квартиру, отримав дублікат договору купівлі-продажу квартири та зареєстрував за собою право власності на цю ж квартиру, що є підтвердженням невизнання ним її права власності.

Однак, колегія не може визнати указані доводи обґрунтованими враховуючи наступне.

Так, протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України, частини 1 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із частиною 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В той же час суд вважає за необхідне зазначити таке.

З наведеної вище норми статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що державній реєстрації, тобто визнанню державою факту, підлягають ті права на нерухоме майно, які вже існують та/або виникли в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Яка вбачається з матеріалів господарської справи № Б8/183-11, ПП «Лекс» набуло право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв.м, житловою площею 169,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з ТОВ «Компанія Трансенерго», який був посвідчений 07 грудня 2006 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 20898.

Судом встановлено, що 25 вересня 2015 року відбулися прилюдні торги, на яких квартиру АДРЕСА_2 , що належала ПП «Лекс», продано ОСОБА_3 .

Відповідно до акта про передання права власності на нерухоме майно, придбане на прилюдних торгах, від 12 жовтня 2015 року ПП «Лекс» передало у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

12 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3

5 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 кошти в сумі 4 250 000 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 9 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Також судами встановлено, що 1 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , на підставі якого ОСОБА_1 зареєструвала право власності на цю квартиру.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна судами було встановлено, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна 2 жовтня 2017 року зареєстровано за ПП «Лекс» на підставі дубліката договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданого 23 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В.

Апеляційним судом при попередньому апеляційному розгляді також встановлено, що ухвалою Господарського суду Київської області від 28 листопада 2011 року порушено провадження у справі про банкрутство ПП «Лекс» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року визнано ПП «Лекс» банкрутом і розпочато ліквідаційну процедуру.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року визнано недійсними результати прилюдних торгів, проведених 25 вересня 2015 року, а також укладений між ПП «Лекс» та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року заяву ліквідатора ПП «Лекс» задоволено та витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ПП «Лекс» квартиру АДРЕСА_2 .

Указані судові рішення, якими встановлено належність права власності на спірну квартиру за ПП «Лекс»,є чинними.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, підстави для визнання права власності у цьому спорі між тими самими сторонами згідно із статтею 392 ЦК України, відсутні.

Також, є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на підставі статей 330, 388 ЦК України.

Так, статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Як убачається із мотивувальної частини ухвали Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі №Б8/183-11 при вирішенні заяви ліквідатора ПП «Лекс» про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ПП «Лекс» квартири АДРЕСА_2 , були досліджені обставини стосовно добросовісності набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. При цьому було встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння Банкрута з порушенням вимог Закону та поза волею власника, що свідчить про існування обставин, які передбачають можливість витребування від набувача спірного майна його власником на підставі статті 388 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба