печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого : судді Соколова О.М.,

при секретарі: Прскурні А.Г.,

справа № 757/17758/18-ц

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Кобзар Ю.Б.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів та 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», в якому просить з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу SАMDN6325 від 15.06.2011 року у загальній сумі 211 895 ( двісті одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) 54 коп.; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN8187 від 06.03.2014 року у загальній сумі 544 459 (п`ятсот сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять) 50 коп.; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN9463 від 16.09.2013 року у загальній сумі 848 874 (вісімсот сорок вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) 41 коп. Судові витрати просить стягнути з відповідача.

08.05.2018 року представник відповідача подала до суду відзив на позов, у якому заперечувала щодо позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні, зазначаючи, що відокремлений підрозділ ПАТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим, позивач не надав доказів укладення договорів та внесення грошових коштів на рахунок у банку ПАТ «КБ «Приватбанк», заперечувала застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 55-76).

05.12.2018 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог.(а.с.93-100)

13.12.2018 року представник відповідача подав до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог.(а.с.104-112)

02.07.2019 року представник відповідача подала до суду письмові пояснення на позов.(а.с.125-126)

17.09.2019 від позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на послуги адвоката та заява про доручення доказів (а.с. 131-143).

17.02.2020 року від представника позивача надійшли додаткові доповнення(а.с.153)

26.06.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові доповнення на позовну заяву (а.с. 169-183).

Під час розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказує, що позовна заява є необґрунтованою та безпідставною, а наведені у ньому відомості та докази такими, що належним чином непідтверджені та недоведені.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся в порядку встановленому ст. 128 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.06.2011 між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN6325 (вклад стардарт) від 15.06.2011 року, на виконання якого, позивачем внесено 100 000 грн.(а.с. 15-17).

06.03.2014 між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN8187 (вклад стардарт) від 06.03.2014 року, на виконання якого, позивачем внесено 12480,94 доларів США (а.с. 18-20).

В подальшому, між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN9463 від 16.09.2013 (вклад стардарт), на виконання якого, позивачем внесено 27000 грн.(а.с. 21-22).

За умовами укладених договорів Банк сплачує Позивачу проценти по вкладу згідно договору № SАMDN6325 від 15.06.2011 року у розмірі 14 % річних, згідно договору № SАMDN8187 від 06.03.2014 року 10 % річних, згідно договору № SАMDN9463 від 16.09.2013 року 9 % річних.

У зв`язку із закінченням строків дії кожного вкладу ОСОБА_1 направив до ПАТ КБ «Приватбанк» вимоги про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків.(а.с.25-28)

Листом від 23.12.2015 року № 20.1.0.0.0/7-20151221/1360 відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача, у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Кримі міста Севастополя.(а.с.29-30)

31.01.2018 позивачем ОСОБА_1 направлено лист претензію про повернення йому суми вкладів та нарахованих відсотків (а.с.33-35)

Листом від 21.02.2015 року № 20.1.0.0.0/7-20180214/2648 відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача, у зв`язку із припиненням діяльності банку на території АР Кримі міста Севастополя.(а.с.37-38)

Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» взяті на себе зобов`язання за договорами банківського вкладу, зокрема з повернення належних позивачу суми банківського вкладу та процентів не виконав. Доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов`язань перед позивачем суду не надано і такі дані матеріали справи не містять.

Судом встановлений факт звернення позивача до відповідача із заявою про видачу коштів та нарахованих відсотків та незадоволення відповідачем даної заяви.

Частиною першою ст. 1058 Цивільного кодексу України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини другої ст. 1060 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Частина перша ст. 1061 Цивільного кодексу України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Умовами та правилами Договору не передбачено, що використання карткового рахунку/картки обмежено певним відділенням чи певною територією. Отже, картковий рахунок позивача діє на всій території України.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим він не може перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів не є переконливими, оскільки договір банківського вкладу був укладений безпосередньо з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не його кримською філією. Відтак у відповідача повинна бути наявна вся необхідна інформація за вказаними договорами.

Виходячи з того, що кошти вносились позивачем, як громадянином України, у відділенні банку на території Автономної Республіки Крим, яка станом на час розгляду справи окупована, Договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, а тому припинення діяльності відділення банку на окупованій території АР Крим, не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою.

Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.

Стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058,1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий представником позивача розрахунки грошових сум, суд приходить до висновку про його правильність у частині нарахування процентів за договорами, проте щодо нарахування 3 % річних, то в даному випадку суд погоджується з розміром пені, нарахованої відповідачем на суми вкладу, а саме підлягає стягненню за договором № SАMDN6325 від 15.06.2011 року у сумі 9008,21 грн., за договором № SАMDN8187 від 06.03.2014 року у сумі 25746,70 грн., за договором № SАMDN9463 від 16.09.2013 року у сумі 55697,81 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 36338,43 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором за договором банківського вкладу № SАMDN6325 від 15.06.2011 року у загальній сумі 211 895 ( двісті одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) 54 коп.; за договором банківського вкладу № SАMDN8187 від 06.03.2014 року у загальній сумі 544 459 (п`ятсот сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять) 50 коп.; за договором банківського вкладу № SАMDN9463 від 16.09.2013 року у загальній сумі 848 874 (вісімсот сорок вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) 41 коп.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Що стосується посилань відповідача на те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірним договором, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб суперечить вимогам чинного законодавства.

Твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами (а.с. 169-171), суд відхиляє, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Ухвалюючи рішення суд виходить з того, що АТ КБ «Приватбанк» не виконав взяті на себе зобов`язання, від якого воно не звільняється через тимчасову окупацію території АР Крим.

Посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень на законодавство Російської Федерації є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є Конституція України, Цивільний Кодекс України та інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також інших органів державної влади та влади АР Крим, видані в межах встановлених Конституцією та законами.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Так, у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не було надано належних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження сплати вкааних коштів.

Наявність договірних зобов`язань та факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме договором та банківськими квитанціями.

Таким чином вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами вкладів та виплати відсотків є обґрунтованими частково, тому їх слід задовольнити з підстав викладених в мотивувальній частині.

При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

З наявних в матеріалах справи складових частин договору про надання банківських послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а тому суд відмовляє у відшкодуванні моральної шкоди на користь позивача .

Що стосується позовних вимог щодо стягнення витрат на послуги адвоката, то в цій частині вимоги також не підлягають задоволенню.

Згідно з положенням п. 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ст. 1 Закону України від 20.12.2011 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у стягненні судових витрат у частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки суду не надано належних доказів здійснення їх оплати.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів та 3% річних підлягають задоволенню частково.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 2407, 85 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,ст.ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, 1070 Цивільного кодексу України,ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про захист прав споживачів, стягнення коштів, процентів та 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN6325 від 15.06.2011 року у загальній сумі 211 895 ( двісті одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) 54 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN8187 від 06.03.2014 року у загальній сумі 544 459 (п`ятсот сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять) 50 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN9463 від 16.09.2013 року у загальній сумі 848 874 (вісімсот сорок вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири) 41 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь держави 2407, 85 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"вул. Грушевського,1 д, м. Київ, .

Третя особа:Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», м. Дніпро, вул. Січеславська набережна,29а,код 38920700.

Суддя О.М.Соколов