Ухвала

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 569/10066/15-ц

провадження № 61-13218св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2005 року між сторонами укладений кредитний договір № ROH0GF00000486, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 20 000,00 доларів США на купівлю житла та 5 600,00 доларів США на страхові платежі.

Позичальник, неодноразово порушував строки внесення платежів, у зв`язку з чим укладено додаткові угоди від 17 січня 2012 року № 1, від 08 листопада 2012 року № 1 та від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року

№ ROH0GF00000486. Додаткові угоди містили графік погашення кредиту, в якому вказані всі суми, які повинен сплатити споживач за весь час кредиту.

Із січня 2015 року ОСОБА_1 припинив вносити щомісячні платежі. Останній платіж на погашення кредиту здійснив 22 травня 2015 року у сумі 10,66 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, яка утворилась станом на 01 липня

2015 року, у загальній сумі суму 23 989,60 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 22 816,95 доларів США, заборгованості за процентами - 1 036,23 доларів США, заборгованості за пенею та комісією -

136,42 доларів США.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому уточнивши позовні вимоги, остаточно просив визнати недійсними з дати укладення додаткову угоду від 17 січня 2012 року № 1,

від 08 листопада 2012 року № 1, від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486.

Зустрічний позов мотивовано тим, що додаткові угоди до кредитного договору

від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486 є такими, що укладені з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, з використанням елементів нечесної підприємницької діяльності, всупереч існуючих норм і вимог чинного законодавства України та грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами права та інтереси споживача фінансових послуг і водночас завдають значної шкоди.

Вважає, що позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту договору кредиту та додаткових угод щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банк не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів та могли суттєво вплинути на його волевиявлення. Вказує, що сторонами спірного договору кредиту та додаткових угод до нього не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а отже, і додаткові угоди до кредитного договору є недійсними.

Експертним економічно-правовим дослідженням від 25 вересня 2017 року № 2328, проведеним судовим експертом Віхляєвим О. К. , встановлено невідповідність умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) 10 травня 2007 року № 168. Відповідач не повідомив ОСОБА_1 істотні умови кредитного договору з метою введення його в оману щодо реальної вартості кредитних коштів, що у свою чергу, призвело до його хибного волевиявлення при укладенні правочинів.

Укладенням додаткових угод одночасно зі змінами до кредитного договору банк вніс зміни щодо збільшення загального ліміту кредитування, у межах строку дії кредитної лінії, а отже, відбулася новація угоди сторін, відповідно до якої первісне зобов`язання припинилося, а між його учасниками виникло нове зобов`язальне правовідношення.

Крім того, вказує, що вищезазначені оспорювані додаткові угоди про зменшення суми пені укладені з недодержанням письмової форми, оскільки при укладенні цих угод використане факсимільне відтворення підпису Голови Правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 23 852,60 доларів США заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, яка складається з 22 816,95 доларів США - заборгованість за кредитом;

1 036,23 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що за курсом НБУ на день винесення рішення складає 667 385,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними з дати укладення додаткової угоди від 17 січня 2012 року № 1, додаткової угоди від 08 листопада

2012 року № 1, додаткової угоди від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив зобов`язання за кредитним договором, що призвело до настання правових наслідків, визначених у статті 611 ЦК України та стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та відсотками, розмір якої підтверджується розрахунком позивача, правильність якого позичальником не спростовано. Разом з тим неправомірним є нарахування комісії та пені, оскільки умови договору кредиту про сплату комісії у силу Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, а пеня - нарахована банком з порушенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених із банком додаткових угод, оскільки вони укладені відповідно до норм чинного законодавства, сторони дійшли згоди щодо всіх їх умов, а тому підстави для визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними за статтею 230 ЦК України та статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 січня 2019 року скасовано. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними додаткову угоду від 17 січня 2012 року № 1, додаткову угоду

від 08 листопада 2012 року № 1 та додаткову угоду від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486 з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги за первісним позовом є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки пункт третій додаткових угод, яким підпункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є недійсним. Крім того, умови пунктів 2 та 6 спірних додаткових договорів від 17 січня 2012 року, від 08 листопада 2012 року та

від 28 травня 2013 року до кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах. До того ж, такі умови встановлюють подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення, встановлений розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації та збільшення строку позовної давності лише щодо вимог банку ставить позичальника у нерівне з кредитодавцем положення, а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту їх укладення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд зробив помилковий висновок щодо недоведеності заборгованості позичальника, оскільки це підтверджується виписками і розрахунком та не заперечується відповідачем. Крім того, банк не зобов`язаний надавати інформацію про сукупну вартість, а також щодо інших фінансових зобов`язань споживачу відповідно до постанови НБУ № 168, так як норма закону та постанова набрала чинності після укладення кредитного договору, а додатковими угодами, сторони змінювали графік погашення, відтерміновуючи наявний борг, жодних нових коштів клієнт не отримував. До того ж, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору.

У вересні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав до суду письмові пояснення.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуАТ КБ «ПриватБанк».

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними з дати укладення додаткової угоди від 17 січня 2012 року № 1, додаткової угоди від 08 листопада 2012 року № 1, додаткової угоди від 28 травня 2013 № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року призначити до судового розгляду на 29 квітня 2020 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик