ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3148/20 Справа № 185/64/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г.відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що стягувачем строк пред`явлення до виконання виконавчого листа був пропущений, оскільки становив один рік, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 57495656 від 23 жовтня 2018 року є незаконною.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.

Встановлено, що 09 вересня 2015 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області виданий виконавчий лист № 185/64/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - до 31 березня 2016 року.

Згідно з відмітками на виконавчому листі, 15 квітня 2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пропуском пред`явлення виконавчого листа до виконання.

20 липня 2018 року виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску).

23 жовтня 2018 року за вхідним номером 662 до приватного виконавця Мосейко А.Г. надійшла заява стягувача - ПАТ «Дельта Банк» про примусове виконання виконавчого листа № 185/64/15-ц від 09 вересня 2015 року.

23 жовтня 2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57495656, 01 листопада 2019 року було звернуто стягнення на доходи боржника.

Встановлено, що ОСОБА_1 отримала копію оскаржуваної постанови 15 листопада 2019 року, однак у період з 22 по 27 листопада 2019 року перебувала на лікуванні, що підтверджується медичною довідкою, тому суд дійшов висновку, що наявні підстави для поновлення пропущеного з поважних причин строку подання скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г., суд першої інстанції посилався на те, що виконавчий лист двічі пред`являвся до виконання: 15 квітня 2016 року та 20 липня 2018 року. Таким чином, суд першої інстанції, посилаючись на положень ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», дійшов висновку, що трирічний строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання переривався, а тому стягувач не пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим суд вважає, що приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження правомірно, у день надходження заяви стягувача - 23 жовтня 2018 року.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час винесення оскаржуваної постанови, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконавчий лист № 185/64/15-ц, виданий Павлоградським міськрайонним судом на підставі рішення суду, що набрало законної сили 31 березня 2015 року, може бути пред`явлений до виконання згідно діючого Закону України «Про виконавче провадження» протягом трьох років з дня набрання рішенням законної сили.

Оскільки, як вже було встановлено судом першої інстанції, трирічний строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання переривався, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що апелянт дійшов помилкового висновку про те, що стягувачем строк пред`явлення до виконання виконавчого листа був пропущений, оскільки висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова