Провадження № 22-ц/812/672/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року м. Миколаїв

справа № 478/179/20-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку справу за скаргою

ОСОБА_1

на бездіяльність державного виконавця

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області, постановлену 5 лютого 2020 року суддею Сябренко І.П. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на бездіяльність начальника Казанківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (нині Казанківський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції) Коростиля О.І. (далі державного виконавця).

Заявниця зазначала, що у провадженні державного виконавця на виконанні знаходиться вимога № Ф-503-14У від 10 травня 2019 року Головного управління Державної фіскальної служби України в Миколаївський області про стягнення з неї боргу в розмірі 29 958, 46 грн. 11 грудня 2019 року вона звернулась до державного виконавця з листом про надання їй копії постанови про відкриття виконавчого провадження та повідомила своє фактичне місце проживання у м. Кривий Ріг, де і мали здійснюватись виконавчі дії.

Посилаючись на те, що державний виконавець не надіслав їй копії постанови про відкриття виконавчого провадження, не надав відповідь на її лист та не передав виконавче провадження на виконання до органу державної виконавчої служби за місцем її проживання, а також посилаючись на правила статті 447 ЦПК, ОСОБА_1 просила визнати бездіяльність державного виконавця незаконною, що є порушенням статті 24, 28 Закону «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, та зобов`язати виконавця усунути допущені порушення.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2020 року у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 відмовлено за пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК та роз`яснено право на звернення зі скаргою на бездіяльність державного виконавця за правилами адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, позбавив її права на судовий захист, безпідставно відмовив у правосудді, порушивши статтю 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція). До того ж висновок суду є передчасним, оскільки ним не з`ясовані наявність або відсутність судового рішення, яке виконується; не витребувана вимога № Ф-503-14У від 10 травня 2019 року, яка до того ж не є виконавчим документом; не перевірені обставини правомірності відкриття виконавчого провадження та інше.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Від представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Чувпило В.Л. надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 37, 39, 43, 46). Справу розглянуто апеляційним судом у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства між собою - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад та характер спірних матеріальних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з вимогами частини 1 статті 18 Закону «Про судоустрій ті статус суду» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Визначення юрисдикційності скарги (заяви) залежить від установлення судами таких обставин: чи вказана скарга є реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

Відповідно до статті 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), що є сукупністю дій, спрямованих на примусове виконання рішень, які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону «Про виконавче провадження» визначено перелік рішень та виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню.

Серед інших виконавчих документів, передбачених цією нормою, примусове виконання яких здійснюється державною виконавчою службою, вказано виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (пункт 1 частини 1); судові накази; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом (пункти 1-1,2 частини 1); постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (пункт 6 частини 1).

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів або посадових осіб.

Право сторони виконавчого провадження на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення, що підлягають примусовому виконанню, передбачено статтями 19,74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 74 цього закону р ішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За правилами частини 2 статті 74 Закону «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Така скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 448 ЦПК).

Отже, аналіз вищеназваних норм діє підстави для однозначного висновку про те, що право на звернення зі скаргою на рішення, дії, бездіяльність виконавця у порядку цивільного судочинства, як і її розгляд судом за цими правилами, пов`язане з наявністю судового рішення, яке ухвалене за правилами цивільного судочинства та перебуває на примусовому виконанні.

У випадках виконання державним (приватним) виконавцем рішень інших органів (посадових осіб) скарги на його рішення, дії або бездіяльність розглядається судами за правилами адміністративного судочинства (стаття 287 КАС).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа № 324/1018/17), та від 5 грудня 2018 року (справа № 422/2248/17).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність державного виконавця, на примусовому виконанні якого перебуває вимога № Ф-503-14У від 10 травня 2019 року Головного управління Державної фіскальної служби України в Миколаївський області про стягненні з неї 29 958,46 грн.(а.с. 41 зворот).

Виконавче провадження № 59751593 відкрито 14 серпня 2019 року (а.с. 42).

Отже, ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність державного виконавця щодо виконання не судового рішення, а рішення іншого державного органу (посадової особи).

Оскільки виконавче провадження відкрите на виконання не судового рішення, а вимоги № Ф-503-14У від 10 травня 2019 року, виданої іншим органом (Головним управлінням Державної фіскальної служби України в Миколаївський області), то правильними є висновки суду першої інстанції про юрисдикційність зазначеної справи адміністративному суду та про неможливість її розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами розділу VІІ ЦПК.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Доводи апелянта про те, що суд позбавив її права на судовий захист, пов`язані з невірним розумінням змісту цього права. Право на свій розсуд обрати спосіб захисту порушеного цивільного права, на що посилається ОСОБА_1 , не може тлумачитись як право самостійно обрати для розгляду її справи будь-яку з ланок судової системи та будь-який вид судочинства.

Безпідставними є і посилання заявниці на обмеження її права на правосуддя, оскільки суд першої інстанції роз`яснив підстави відмови у відкритті провадження за її скаргою за правилами цивільного судочинства та роз`яснив її право та порядок на звернення зі скаргою в порядку адміністративного судочинства.

Надуманими є і посилання ОСОБА_1 на порушення судом вимог статті 6 Конвенції.

Ці норма гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, й дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності справи.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд до вирішення питання про відмову у відкритті провадження мав повно та всебічно встановити обставини справи, витребувати матеріали виконавчого провадження, виконавчий документ та дати їм оцінку, також пов`язані з невірним розумінням змісту тих процесуальних дій, які вчиняються на окремих стадіях цивільного процесу.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і посилання на окремі цитати з рішень Європейського Суду, не стосуються висновків суду першої інстанції щодо юрисдикційності спору та не позбавляють права заявниці їх додержуватись.

Європейський суд з прав людини вказував, що передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції обов`язок суду давати обґрунтування своїх рішень не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (справа Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм процесуального законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 23 квітня 2020 року