Провадження № 22-ц/802/407/20 Категорія: 70 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І.,Федонюк С.Ю.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 листопада 2007 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 .. Від спільного подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

На даний час сини проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на їх утримання.

Просить суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року ухвалено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але неменше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 30 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені позову.

Відповідно до вимог ч. 13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

Згідно з ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідач є батьком неповнолітніх синів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а.с. 4,5).

Неповнолітні діти проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 , відповідач проживає окремо.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які б спростували доводи позовної заяви про проживання неповнолітніх дітей сторін саме з матір`ю ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 офіційно працює та отримує стабільні заробітки, що відповідачем не заперечувалось та не спростовувалось.

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітніх синів, або ж порядку їх утримання не досягнуто.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, беручи до уваги інтереси неповнолітніх дітей, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх синів.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на дітей відповідає нормам закону та є достатнім для неповнолітніх дітей відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, а не лише батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було повідомлено відповідача про розгляд даної справи, що позбавило ОСОБА_2 подати свої докази та заперечення щодо пред`явлених вимог є голослівними та спростовуються матеріалами справи.

З наявних матеріалів справи вбачається , що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 29 листопада 2019 року 09год. 30 хв. Про розгляд справи у вказаний час відповідач був повідомлений, про що свідчить його особистий підпис на повідомлені Луцького міськрайонного суду Волинської області про слухання справи ( а.с. 12-13).

В подальшому, особистим підписом проставленим на повідомлені, ОСОБА_2 підтвердив про свою обізнаність про розгляд справи, який мав відбутися 15 січня 2020 року о 12 год. 30 хв. ( а.с 19)

Достовірно знаючи про заявлені до нього вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, відповідач не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували вимоги позивача. Також відповідачем не було подано і відзиву на позовну заяву, який би надав суду першої інстанції можливість врахувати , як доводи позивача так і доводи відповідача , у випадку розгляду справи за їх відсутності.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно надає допомогу синам, цікавиться їхнім життям, матеріально підтримує їх, а тому відсутні правові підстави для стягнення аліментів. Надання одним із батьків матеріальної допомоги дитині, за умови відсутності згоди між батьками про порядок та суму утримання не позбавляє можливості одного з них звернутися із відповідним позовом про вирішення вказаного питання у судовому порядку.

Долучені до апеляційної скарги письмові пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , за змістом яких неповнолітній син сторін ОСОБА_3 проживає з батьком та перебуває виключно на його утриманні, не можуть вважатись допустимими та достовірними доказами, оскільки вказані особи не були приведені до присяги, не були повідомлені про відповідальність, у разі надання ними неправдивих свідчень. Крім того, матеріали справи, не містять доказів, які б свідчили, що вказані особи є сусідами відповідача, відсутні також вказівки про джерела обізнаності вказаних осіб в питанні матеріальної участі в утриманні неповнолітніх синів кожного з батьків.

Надана відповідачем довідка Комунального закладу «Луцької загальноосвітньої школи № 20» містить інформацію про періоди навчання ОСОБА_9 у даному закладі та про його успішність. Також у даній довідці наявна інформація, яка зафіксована зі слів ОСОБА_2 про проживання сина з ним та не надання матеріальної допомоги матір`ю дитини.

На думку колегії суддів інформація Комунального закладу «Луцької загальноосвітньої школи № 20», яка надана на запит адвоката відповідача, не є беззаперечним доказом того, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні.

В матеріалах справи відсутні відомості про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін, а зокрема сина ОСОБА_3 . Зареєстроване місця проживання не свідчить про те, що особа фактично проживає за даною адресою.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Захищаючи першочергово інтереси неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача та стягнув аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 01 квітня 2020 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді