Справа № 464/5961/16-ц
пр.№ 2/464/433/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2020 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Чорна С.З.

при секретарі судових засідань Бусько Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

в с т а н о в и в :

позивач «27» липня 2016 року звернулась до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 01 червня 2009 року в розмірі 841 914 грн. та відшкодування судових витрат в розмірі 6890 грн.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 01 червня 2009 року позичила відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 29 000 Євро, які остання зобов`язувалась повернути в сумі 31 030 Євро через місяць.

15 січня 2015 року відповідачка повернула їй 100 Євро. Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, вказані кошти нею не повернуті, у зв`язку із чим просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики в силу ст.65 Сімейного кодексу України, згідно якої боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина.

Постановою Верховного суду від 27.10.2018 заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 24.11.2016 та постанову апеляційного суду Львівської області від 05.07.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Від відповідача ОСОБА_2 30.11.2018 надійшла заява про застосування строків позовної давності. Вказує, що позивач звернулась до суду з позовом по сплину семи років, що є підставою для відмови у позові.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомили.

Представник відповідача Приймак В.О. в судовому засіданні позов заперечив з мотивів, наведених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позову і стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Допитай в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що він є сином позивача. Він особисто телефонував ОСОБА_2 щоб остання повернула борг. Був свідком, як ОСОБА_2 15.01.2015 передавала позивачу 100 євро в погашення боргу.

Вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_6 М ОСОБА_7 , показання свідка, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК Україну сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка (заява) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З копії розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача 01 червня 2009 року кошти в сумі 29 000 євро строком до 1 місяця, повернення складає 31 030 євро.

Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Таким чином, позивач мав можливість реалізувати своє право на захист свого цивільного права протягом трьох років з моменту виникнення у нього права на позов, починаючи з "02" липня 2009 року. Тобто останнім днем подачі позову є "02" липня 2012 року.

З`ясовано, що позивач у вказаний строк із позовом про стягнення богу з відповідача до суду не звернувся, позовна заява про стягнення заборгованості надійшла лише 27 липня 2016 року, що підтверджується штампом Сихівського районного суду м. Львова на позовній заяві. Тобто позивач звернувся за судовим захистом свого права фактично через чотири роки з моменту виникнення права на звернення до суду та вже після спливу строку позовної давності.

При розгляді справи суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 76 та ч.І ст.77 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовуються при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові

з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Такий підхід сформував Європейський суд з прав людини у справах, у яких позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, хоча про особу порушника їм було відомо своєчасно.

Так, Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Слід зазначити, що захисту потенційних відповідачів від несправедливого притягнення до відповідальності сприяють і встановлені в п.6 ч.І ст. З ЦК України загальні засади цивільного законодавства України, як справедливість, добросовісність та розумність.

Системний аналіз цих принципів дає можливість сформувати висновок про те, що у випадку встановлення судом факту обізнаності позивача про порушення своїх прав, та невжиття наданих йому чинним законодавством заходів до їх своєчасного захисту, тому за таких обставин суд повинен стати на бік відповідача. Такий висновок узгоджується з ч.4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що строк позовної давності був перерваний, як на покликання того, що відповідач здійснила часткову сплату заборгованості 15.01.2015 в сумі 100 євро. Оскільки оплата проведена поза межами встановленого трирічного строку позовної давності, тому не може вважатися перериванням строку. Дана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №341/1735/15

За таких обставин, враховуючи те, що переривання перебігу позовної давності не було, або про існування поважних причин пропуску такої не доведено, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З договору від 26.11.2018 вбачається, що гонорар адвоката ОСОБА_4 складає 20000 грн. Оскільки відповідачем не надано суду належних доказів понесення таких витрат, тому підстав для покладення на позивача обов`язку такі судові витрати понести немає.

На підставі ст.ст. 256, 257, 526, 626, 628, 638, 639, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.2, 12, 141, 206, 258, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складений 01.04.2020.

Суддя Чорна С.З.