Номер провадження: 22-ц/813/2992/20
Номер справи місцевого суду: 522/8241/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Петрюченко М.І. 15 травня 2019 року у м. Чорноморську Одеської області, -

встановила:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 120 000,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Позов мотивований тим, що на початку серпня 2015 року відповідач ОСОБА_2 незаконно отримав від її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належні їй грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США, що на той момент за курсом НБУ складало 120 000,00 грн., з наступних підстав.

Позивачка вказує в позові, що 11 червня 2015 року слідчою Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Щербіною Д.А. було розпочато кримінальне провадження № 000017 за заявою ОСОБА_2 , який в своїй заяві стверджував, що вона (позивачка) отримала від нього шахрайським чином та не повернула його грошові кошти в сумі 120 000,00 грн.

31 липня 2015 року їй (позивачці) вручено під розписку підозру та обвинувальний акт по кримінальному провадженню. ОСОБА_1 стверджувала, що незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності стало підставою для незаконних дій відповідача, який змусив її батьків в погашення нібито перед ним боргу передати йому її гроші в сумі 4000,00 доларів США.

Кримінальне провадження № 000017 за заявою ОСОБА_2 за обвинуваченням позивачки у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, було закрите 29 грудня 2016 року після надання ОСОБА_1 прокурору та ОСОБА_2 доказів, що свідчили про виконання нею обов`язків за договором з ОСОБА_2 по представництву його інтересів за врегулюванням його заборгованості перед АТ «Укррсиббанк».

Позивачка зазначає в позові, що в постанові про закриття кримінального провадження прокурором вказано наступне: «Відповідно до показів потерпілого, ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась від повернення коштів в сумі 120 000,00 грн. Крім того, під час підготовчого засідання у Київському районному суді м.Одеси, адвокат потерпілого ОСОБА_2 повідомив суд, що кошти було повернуто ОСОБА_2 . Таким чином, факт несвоєчасного повернення коштів не може свідчити про наявність у боржника умислу на заволодіння грошовими коштами, так як ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась повернути отримані кошти».

Так, позивачка вказує, що у вказаній постанові про закриття кримінального провадження №000017 від 29 грудня 2016 року прокурор підтверджує факт незаконного отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 від її імені від її батьків, але ОСОБА_2 не мав права вимагати та отримувати від її батьків жодних належних їй грошей, бо вона нічого йому не винна та винна не була ніколи, саме тому 01 липня 2016 року вона звернулась до Суворовського ВП ГУНП в м.Одесі із заявою про вчинення ОСОБА_2 злочинів, передбачених ст.383, 189, ч.3 ст.190 КК України.

За заявою ОСОБА_1 відносно вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, Суворовським ВП ГУНП в м.Одесі було зареєстровано кримінальне провадження №0000710 за ч.1 ст.190 КК України, де її було визнано потерпілою та допитано в якості свідків її батьків, які віддали відповідачу грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті склало 120 000,00 грн.

Позивачка стверджує, що, оскільки ОСОБА_2 було скоєно правопорушення відносно неї за ч.1 ст.190 КК України, де її визнано потерпілою, то в даному випадку ОСОБА_2 внаслідок його протиправних дій, спрямованих на незаконне отримання коштів, незаконне обвинувачення її у злочині, якого вона не скоювала, завдано їй та її батькам моральної шкоди, яка полягала у приниженні честі, гідності, престижу, ділової репутації, моральних переживань, у порушенні права у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми та інше.

На підставі викладеного, позивачка звернулася до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_2 16 січня 2019 року надав до суду відзив на позовну заяву, просив суд першої інстанції відмовити у позовній заяві (а.с.154-160 т.1), посилаючись на те, що твердження позивача, яка посилається на пояснення своїх батьків, не відповідають дійсності, оскільки в квітні 2014 року він познайомився з ОСОБА_1 . Позивачем було обіцяно на протязі двох тижнів через головний офіс банка в м.Києві зменшити кредит до 200 000 грн. Відповідач передав ОСОБА_1 30 000 грн. за виконання цієї справи. По закінченню двох тижнів ОСОБА_1 нічого з обіцяного не виконала, але заявила, що необхідно почекати. В серпні 2014 року ОСОБА_1 зателефонувала йому та заявила, що все складається добре, необхідно їхати в м.Київ, що є можливість вирішити це питання, але умови змінились і їй необхідно для цього 120 000 грн. При зустрічі вона його переконала і він передав ОСОБА_1 ще 90 000 грн. Після цього ОСОБА_1 захворіла, але обіцяла поїхати в м.Київ тільки після одужання, в грудні 2014 року він наполіг надати йому розписку на отримання ОСОБА_1 120 000 грн. Позивачка написала розписку та запевнила його, що їй уже краще і вона займеться його питанням, але обіцянку не виконала.

В лютому 2015 року відповідач звернувся до позивачки про припинення послуг та повернення йому отримані гроші.

В березні 2015 року відповідач з новин в Інтернеті довідався, що ОСОБА_1 арештована за шахрайство. Через деякий час вона йому зателефонувала та запевнила, що пам`ятає про нього, але знаходиться у від`їзді, гроші йому поверне коли приїде в м.Одесу та вона не повідомила, що знаходиться під вартою.

Відповідач зазначає у відзиві, що у зв`язку із тривалим неповерненням ОСОБА_1 коштів, він в червні 2015 року звернувся із заявою про злочин до Хаджибеєвського РВ м.Одеси. ОСОБА_1 на протязі червня і липня 2015 року телефонувала йому та запевняла, що поверне гроші. Після пред`явлення ОСОБА_1 підозри в шахрайстві, остання доручила своїй матері та адвокату Байрактарь О.В. повернути йому 120 000,00 грн. взамін на розписку та зобов`язання не мати до неї претензій.

ОСОБА_2 стверджував, що він сам не телефонував ані адвокату, ані матері ОСОБА_1 та не вимагав останніх повернути гроші, також нікому він не погрожував. Вони самі йому зателефонували, домовились про зустріч та в перших числах серпня 2015 року приїхали до нього на роботу, де мати ОСОБА_1 від імені останньої повернула йому гроші в сумі, еквівалентній 120 000,00 грн. На їх вимогу він передав їм розписку ОСОБА_1 від 02 грудня 2014 року про те, що остання отримала від нього 120 000,00 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_1 ніколи не підтверджувала факт отримання грошей в сумі 120 000 грн. від ОСОБА_2 , оскільки остання вказану грошову суму від відповідача не отримувала.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2015 року слідчою Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Щербіною Д.А. було розпочато кримінальне провадження № 000017 за заявою ОСОБА_2 , що підтверджується копією витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.5, 136 т.1).

Згідно фабули даного витягу викладено, що в період часу з кінця по серпень 2014 року ОСОБА_1 , шляхом обману та зловживання довірою, отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30 і 90 тисяч гривень, а всього 120 тисяч гривень для оформлення документів по погашенню і закриттю кредиту по квартирі в «Укриббанку». Грошові кошти були їй передані в автосалоні «Тойота», розташованому по вул.Балківській, 22-а в м.Одесі , заподіявши матеріальний збиток останньому на вказану суму.

Відповідно до листа Одеської місцевої прокуратури від 11 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 надано відповідь на її звернення та роз`яснено, що за результатами досудового слідства встановлено, що нею повністю повернуто кошти, отримані від ОСОБА_2 , і останній не має до неї претензій, повідомлено про закриття кримінального провадження № 000017 (а.с.6 т.1).

З приводу повернення грошей сторони по справі спілкувались у вигляді СМС - повідомлень, що підтверджується копіями фотозображень СМС - повідомлень (а.с.7-9, 124-125 т.1).

За заявою ОСОБА_1 відносно вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень Суворовським ВП ГУНП в м.Одесі було зареєстровано кримінальне провадження №0000710 за ч.1 ст.190 КК України, що підтверджується копіями:

- листа Суворовського ВП ГУНП в Одеській області від 29 липня 2016 року на адресу позивачки (а.с.10, 133 т.1);

- її заяви (а.с.11-12, 131 т.1);

- витягу з кримінального провадження 0000710 (а.с.13, 134, 201 т.1).

Відповідно до копії постанови Одеської місцевої прокуратури №4 від 29 грудня 2016 року, кримінальне провадження №000017 за заявою ОСОБА_2 за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.17-20, 127-130 т.1).

В мотивуючій частині постанови про закриття кримінального провадження (п.п.22-24) вказано наступне:

«Відповідно до пояснень потерпілого, ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась від повернення коштів в сумі 120 000,00 грн.

Крім цього, під час підготовчого засідання у Київському районному суді м.Одеси, адвокат потерпілого ОСОБА_2 повідомив суд, що кошти було повернуто ОСОБА_2 .

Таким чином, факт несвоєчасного повернення коштів не може свідчити про наявність у боржника умислу на заволодіння грошовими коштами, так як ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась повернути отримані кошти.

В даному випадку вбачаються відносини цивільно-правового характеру, вирішення яких є компетенцією суду».

Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є батьками позивачки, вбачається, що на початку серпня 2015 року мати позивачки - ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 кошти у розмірі 4000 доларів США, що за курсом НБУ складає 120 000 грн. (а.с.22-23, 102-103 т.1).

Згідно копії розписки від 02 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. за оформлення документів по квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , та у випадку не оформлення документів зобов`язалась повернути грошові кошти в повному обсязі (а.с.216, 219 т.1).

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин в майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальні умови ч.1 ст.1212 ЦК України звужують застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, адже отримання однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони у порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Крім того, відповідно до тлумачень ст.1212 ЦК України, коментована норма передбачає можливість виникнення недоговірних зобов`язань двох різновидів: а) внаслідок безпідставного набуття майна за рахунок іншої особи; б) внаслідок безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого).

Умовами виникнення даних зобов`язань є: а) набуття (збереження майна, яке мало бути витрачене) однією особою; б) відповідна втрата майна (або неотримання майна) іншою особою; в) відсутність достатньої правової підстави для цього (угоди сторін, вказівки закону тощо). При цьому до відсутності правової підстави ч.1 ст.1212 ЦК прирівнює ситуацію, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (наприклад, договір визнаний недійсним).

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За наведених обставин та положень законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено факт безпідставного заволодіння ОСОБА_2 грошових кошті у сумі 120 000,00 грн., оскільки правовою підставою їх набуття були правовідносини між сторонами по справі щодо зобов`язання пільгового погашення кредитних зобов`язань по іпотеці на квартиру, які мав ОСОБА_2 перед АКІБ «Укрсиббанк». На виконання вказаного зобов`язання, позивачка отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 120 000,00 грн. Вказані зобов`язання позивачка не виконала, тому відповідачу вказані грошові кошти були повернуті.

Вказані обставини були встановлені досудовим слідством по кримінальному провадженню № 000017 за заявою ОСОБА_2 , яке закрите у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.17-20, 127-130 т.1).

Отже, повернення вказаної суми боргу відповідачу не свідчить про безпідставність набуття ним відповідного майна.

При таких обставинах, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку із чим позов в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 120 000,00 грн. не міг бути задоволений з підстав, викладених у позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки вимоги позивача про стягнення майнової шкоди є безпідставними, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, відповідно, не підлягає задоволенню і вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка має похідний характер.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_1 ніколи не підтверджувала факт отримання грошей в сумі 120 000 грн. від ОСОБА_2 , і остання вказану грошову суму від відповідача не отримувала, оскільки вказане підтверджується наявними у матеріалах справи численними доказами, зокрема, матеріалами кримінальньного провадження № 000017 , копією постанови Одеської місцевої прокуратури №4 від 29 грудня 2016 року, копією розписки від 02 грудня 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. Вказані докази не були спростовані ОСОБА_1 також і у суді апеляційної інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, є викладенням доводів позовної заяви, які вже були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Безпідставними є також викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 обставини приватного життя адвоката Байрактар О.В. та членів її родини, оскільки вказане не має правового відношення для вирішення даної справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе