Справа № 953/2295/20
Провадження № 2/638/3079/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2020 року суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатова К.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В с т а н о в и в:

20.03.2020 року на підставі ухвали Київського районного суду м.Харкова до Дзержинського районного суду м.Харкова надійшла вищевказана справа.

Разом з тим, 24.03.2020 року надійшло клопотання представника відповідача про про відмову у відкритті провадження та про застосування заходів примусу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Аркатової К.В. надійшла позовна заява ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 28.02.2008 року №830/27/14-4/12/8-105, зі всіма змінами до нього, а саме: суму кредиту в розмірі 4583324,30 грн та процентів за користування кредитом в розмірі 1805675,05 грн, а загалом 6388999,35 грн (справа №953/2295/20). В провадженні Київського районного суду м.Харкова знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про звернення стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28.02.2008 року № 830/27-14-4/48/8-081 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28.02.2008 року № 830/27/14-4/12-8-105.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги. Об`єктом цивільних правовідносин є матеріальні і нематеріальні блага, з приводу яких виникають цивільні правовідносини. Види об`єктів цивільних прав визначені ст. 177 ЦК України. Коло правовідносин, які можуть виникати щодо того чи іншого об`єкту цивільних прав ЦК України не обмежено. Тобто, учасники правовідносин можуть вступати у будь-які правовідносини щодо певного об`єкту цивільних правовідносин, не заборонені і не обмежені законом. Зміст таких правовідносин є досить широким та становить усі права та обов`язки їх учасників, визначені договором та законодавством. В даному випадку, наявний спір, який виник на підставі договору про надання кредиту№ 830/27/14-4/12/8-105.

Виникнення договірного спору обумовлено або ж порушенням окремих умов договору і позивач заявляє вимоги, які випливають зі змісту ст. 611 та передбачені п. п. 5-8 ч. 1 ст. 16 ЦК України або ж порушенням певних прав позивача і останній заявляє вимоги, передбачені п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Враховуючи викладене, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Стосовно постановлення ухвали про стягнення штрафу з позивача суддя зазначає наступне.

Згідно ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Частиною 1 статті 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Відповідно до п. 2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі довід 0,3до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках, окрім іншого зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі.

Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до позивача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки хоча позивач і звертався раніше до суду з однаковим предметом позову, проте позовні заяви повернуті, проте відсутні докази того, що такі його дії, право на вчинення яких дійсно передбачено ЦПК України, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству. Натомість, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись п.3 ч.1 ст.186, ст. 148 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення з ОСОБА_3 в дохід держави штрафу.

Ухвала, в частині відмовити у відкритті провадження, може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: