Постанова

Іменем України

31 березня 2020 року

м. Київ

справа № 638/6549/17

провадження № 61-5537св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року у складі судді Подус Г. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Бровченко І. О., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 25 червня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого він передав їй у позику 20 000,00 дол. США, що підтверджується складеною розпискою.

Істотною умовою договори позики сторони визначили цільове призначення позики: придбання нерухомості за адресою:

АДРЕСА_1

Однак, у порушення вимог закону та положень укладеного договору позики, покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 26 червня 2012 року є батько позичальника - ОСОБА_3 , який на дату укладення оспорюваного правочину не мав грошових коштів для придбання зазначеного нерухомого майна.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 , фактично придбана ОСОБА_2 за рахунок коштів одержаних нею за договором позики від 25 червня 2012 року, а тому зазначення у договорі купівлі-продажу її покупцем ОСОБА_3 , спрямоване на унеможливлення стягнення заборгованості за договором позики від 25 червня 2012 року з позичальника за рахунок придбаного майна, просив визнати договір купівлі-продажу квартири

від 26 червня 2012 року удаваним правочином в частині покупця, та визнати покупцем зазначеної квартири ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимим доказами, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , волевиявлення покупця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, зокрема на придбання ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року і постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справі, зокрема не встановив дійсні наміри учасників оспорюваного правочину, не перевірив, чи мав ОСОБА_3 фінансову можливість придбати нерухоме майно за ціною 311 708,00 грн, що еквівалентно за курсом Національного банку України на день укладення договору 39 000,00 доларів США, обмежившись формальними висновками про те, що позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог. Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначені недоліки не усунув, обмежившись посиланням на те, що у пункті 10 договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2012 року сторони підтвердили те, що вказаний договір не приховує інший правочин та відповідає дійсним намірам сторін щодо настання передбачених ним юридичних наслідків. Суд не звернув увагу на його доводи про відсутність у ОСОБА_3 фінансової можливості вчинити оспорюваний правочин, натомість ОСОБА_2 , отримавши від нього грошові кошти за договором позики на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , мала намір та можливість укласти договір купівлі-продажу квартири. Висновки апеляційного суду про те, що навіть за відсутності особистих коштів ОСОБА_3 міг здійснити оплату придбаного договором купівлі-продажу майна за рахунок запозичених або отриманих ним у дар грошових коштів, грунтуються на припущеннях.

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що25 червня 2012 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, що підтверджується складеною розпискою, за умовами якого позикодавець передав у позику позичальнику 20 000,00 дол. США, які вона зобов`язалася повернути протягом двох років з дати складення розписки.

26 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (батько

ОСОБА_2 ) укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О. Є., зареєстрований у реєстрі за № 1171, за умовами якого покупець набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 3 зазначеного договору, продаж квартири, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 311 708,00 грн, що еквівалентно 39 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору, які продавець отримав повністю від покупця, ще до його підписання.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

3а договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

ОСОБА_1 в обгрунтування своїх вимог посилався на те, що договір купівлі-продажу квартири від 26 червня 2012 року є удаваним в частині покупця, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , насправді була придбана не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 за рахунок грошових коштів одержаних нею за договором позики від 25 червня 2012 року. Зазначення у договорі купівлі-продажу покупцем ОСОБА_3 було спрямоване на унеможливлення у подальшому стягнення з позичальника ОСОБА_2 заборгованості за договором позики за рахунок фактично придбаного нею нерухомого майна.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваних заявником судових рішень у контексті наведених ним обгрунтувань позову, Верховний Суд зазначає наступне.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦКУкраїни) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Будь-яких переконливих та достатніх доказів на підтвердження удаваності оспорюваного правочину в частині покупця, ОСОБА_1 не надав, усі його доводи грунтуються, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, виключно на припущеннях.

Установивши, що оспорюваний ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , у частині покупця - ОСОБА_3 був спрямований на настання юридичного наслідку - набуття ним права власності на зазначене нерухоме майно, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність, передбачених статтею 235 ЦК України, підстав для визнання його удаваним.

Та обставина, що за день до укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 26 червня 2012 року, ОСОБА_2 (донька покупця) отримала у позику від позивача грошові кошти у розмірі 20 000,00 дол. США, що як вбачається зі змісту осворюваного правочину становить близько половини вартості придбаного ОСОБА_3 нерухомого майна, не є безумовним підтвердженням того, що саме вона ( ОСОБА_2 ) мала виступити покупцем квартири АДРЕСА_2 . Не спростовує наведеного і зміст розписки від 25 червня 2012 року, складеної позичальником про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , яка визначає лише обов`язок ОСОБА_2 повернути суму позики позикодавцю протягом двох років, та і не містить вказівки на те, що цільовим призначенням отримання позики є придбання нею нерухомого майна, зокрема квартири АДРЕСА_2 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не перевірили твердження заявника про відсутність у ОСОБА_3 фінансової можливості набути у власність за відплатним правочином спірне нерухоме майно, та спрямованість волі сторін на укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , як покупцем, є аналогічними його доводам, викладених у апеляційній скарзі, що були предметом перевірки та оцінки апеляційним судом, який їх обгрунтовано спростував, і не дають підстав вважати, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необгрунтованими. Фактично доводи заявника зводяться до переоцінки доказів наданих судами попередніх інстанцій, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак