Справа № 308/2822/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря судового засідання Боти О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ужгородської міської ради в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 з позовом про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири

Позовні вимоги мотивує тим, що 12.08.1973 між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який за рішенням суду від 24 лютого 2015 року у справі №308/12762/14-ц було розірвано.

Позивач зазначає, що у період спільного подружнього життя, а саме 08.06.2012 року подружжям було придбано у власність квартиру за номером АДРЕСА_1 . Вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її колишнього чоловіка ОСОБА_3 та її ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 її колишній чоловік ОСОБА_3 помер.

За життя ОСОБА_3 поділу спільного майна подружжя ними не було проведено.

Вказує, що після смерті покійного чоловіка позивач звернулася до нотаріуса з приводу переоформлення належної їй частини вказаної квартири на неї, однак нотаріусом їй було відмовлено з роз`ясненням щодо необхідності визначення частки майна у судовому порядку з метою захисту порушених прав та інтересів, які випливають з права власності на частину нерухомого майна.

Стверджує, що саме з дня звернення до нотаріуса у лютому 2020 року з метою видачі в порядку статті 71 Закону України «Про нотаріат» відповідного свідоцтва позивач як співвласник дізналася про порушення свого права власності, яке підлягає захисту у судовому порядку.

З посиланням на ст. 63, 70 Сімейного кодексу України, ст. 392 Цивільного кодексу України, ст. 71 Закону України «Про нотаріат» позивач просить суд визначити, що її частка у праві спільної сумісної власності на квартиру за номером АДРЕСА_1 , становить Ѕ, а також визнати право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, в позовній заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд здійснювати розгляд за його відсутності.

Відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, однак такий до суду надіслано не було.

Третя особа подав на адресу суду письмову заяву, у якій не заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки підстави для відступлення від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя, зменшення або збільшення частки майна позивача (колишньої дружини) у спільній сумісній власності відсутні. На підставі ст. 43, ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України, просить розглянути справу №308/2822/20 за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

12 серпня 1973 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 12.08.1973 серії НОМЕР_1 , виданого Малоберезнянською сільською Радою депутатів трудящих Великоберезнянського району.

Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 лютого 2015 року у справі №308/12762/14-ц, яке набрало законної сили 10.03.2015, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 16.08.2019 року, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер.

Суд констатує, що на момент смерті ОСОБА_3 позивач вже не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) останнім набуто у власність нерухоме майно: квартиру за номером АДРЕСА_1 . У даному договорі засвідчено, що покупець підтверджує перебування на момент укладення договору у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яка згідна на купівлю вказаної квартири, що належатиме їм на праві спільної сумісної власності. Витягом з Державного реєстру правочинів №11427354 засвідчено, що набувачем квартири за номером АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав номер 34612085 від 25.06.2012 року, виданим Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області власником квартири за адресою об`єкта: АДРЕСА_2 , значиться ОСОБА_3 , частка якого 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 25.06.2012.

З матеріалів справи вбачається, що за життя покійного та після розлучення поділу спільного майна подружжям проведено не було.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. При цьому, в порядку ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, а також у разі його розірвання.

У ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК.

У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до наявних матеріалів справи вбачається, що померлий ОСОБА_3 , придбав у власність квартиру за номером АДРЕСА_1 , перебуваючи при цьому у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 , а отже власність на вказаний об`єкт нерухомості є спільною сумісною.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, у відповідності до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; а розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності також презюмується частиною 2 статті 370 ЦК України.

Судом враховано те, що позивачкою ОСОБА_1 , за життя померлого ОСОБА_3 , а також при розірванні шлюбу з таким, частка у спільній сумісній власності на вищевказаний об`єкт нерухомості не визначалася й одноосібним власником квартири на теперішній час значиться її колишній чоловік - ОСОБА_3 . Всі документи, що засвідчують право спільної сумісної власності на квартиру за номером АДРЕСА_1 , оформлені на титульного власника, а саме співвласника - ОСОБА_3 , який помер, а право власності позивача на частину придбаного у шлюбі майна не підтверджено жодним документом і не зареєстровано у відповідному реєстрі.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Оскільки позивачеві як співвласнику нерухомого майна в порядку статті 71 Закону України «Про нотаріат» відповідне свідоцтво нотаріусом не видано із роз`ясненням щодо необхідності визначення частки майна у судовому порядку, порушене право, яке випливає з права власності на частину нерухомого майна, підлягає захисту, а позов - задоволенню.

Вимога щодо розподілу судових витрат позивачкою не пред`являлася.

Керуючись ст. ст. 10, 81, 83, 141, 263, 264, 265, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 60, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 526, 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, суд

ухвалив:

Визначити, що частка ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) у праві спільної сумісної власності на квартиру за номером АДРЕСА_1 , становить Ѕ.

Визнати право власності на Ѕ частину квартири за номером АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородсько

міськрайонного суду А.П. Іванов