Дата документу 03.04.2020 Справа № 334/8893/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8893/16 Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1051/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім», Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Техенергохім», Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2010 року у справі № 2-7701/2010 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 09 липня 2010 року, за яким нею та третьою особою ОСОБА_2 придбано нерухоме майно, доручено Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості. Згідно з вказаним договором придбано виробничі будівлі - ремонтно-механічну майстерню, позначену на технічному плані літерами «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., вартістю 41000 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державний реєстратор Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 19 жовтня 206 року відмовив їй у державній реєстрації права власності з підстав, що попередній власник здійснив порушення вимог раніше чинного законодавства (не зареєстрував його у БТІ) та роз`яснив, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації прав визначає рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (стаття 27).

Між нею та відповідачем 28 грудня 2010 року укладено договір оренди нерухомого майна, який не виконується внаслідок невизнання відповідачем права власності на спірне майно. До укладення договору відповідач обумовив, що майно він буде використовувати і орендну плату сплачувати тільки після його державної реєстрації (п. 6.1 договору).

Отже, її право власності не визнається державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та ТОВ «ТЕХЕНЕРГОХІМ».

На підставі ст. 392 ЦК України просила визнати за нею та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на об`єкт нерухомості - ремонтно-механічної майстерні, позначеної на технічному плані літерами «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 2500 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обрання належного способу захисту, зміст рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2010 року, яким доручено ЗМБТІ зареєструвати за нею право власності, відмову державного реєстратора у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, просила змінити рішення суду та визнати за нею та ОСОБА_2 в рівних частках право власності на зазначене майно.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов на підставі ст. 392 ЦК України пред`явлено не власником майна.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з наказом «Про перетворення підприємства «Південкольорметгазоочистка» у відкрите акціонерне товариство» від 28 травня 1995 року №1223, регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області передало ВАТ «Південкольорметгазоочистка» заготівельні майстерні за адресою: АДРЕСА_1 15 (а.с.59).

27.04.1999 року між ВАТ «Південкольорметгазоочистка» та ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка» укладено договір купівлі-продажу №30/99 відповідно до якого предметом договору є будівля виробничої майстерні, характеристики якої зазначені у додатку до договору. Договір нотаріально не посвідчений (а.с.58).

09 липня 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з одного боку та ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка» з другого боку уклали договір купівлі-продажу ремонтно-механічної майстерні, позначеної на технічному плані літерами «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., вартістю 41000 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір нотаріально посвідчений не був (а.с.56).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2010 року ухваленим у справі № 2-7701/2010, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 09 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка», про продаж ремонтно-механічної майстерні, позначеної на технічному плані літерами «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., вартістю 41000 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 2500 кв.м. Доручено Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості ремонтно-механічної майстерні, позначеної на технічному плані літерами «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (а.с.3-4).

Відповідно до договору оренди від 28.12.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи спільно як орендодавець, та ТОВ «ТЕХЕНЕРГОХІМ» як орендар, уклали вказаний договір щодо ремонтно-механічної майстерні літ. «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

16 жовтня 2016 року рішенням державного реєстратора Бачуріним О.Ю. Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відмовлено у державній реєстрації права власності на ремонтно-механічну майстерню літ. «А» і «А1-2», загальною площею 968,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з тих підстав, що на момент укладання договору від 27.04.1999 року №30/99 між ОАО «ЮЦМГО» та РМСП «Газоочистка» право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано відповідно до пункту 1.6 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року (а.с.5).

Крім того в Рішенні про відмову у державній реєстрації прав та обтяжень від 19 жовтня 2016 року Державний реєстратор Бачурін О.Ю. зазначив, що з поданих документів неможливо встановити об`єкт нерухомого майна, оскільки відповідно до:

-«Підтвердження права власності на нерухоме майно, яке передано у власність ВАТ ««Південкольорметгазоочистка» від 25.02.2000 року, виданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області, ВАТ ««Південкольорметгазоочистка» передаються «заготівельні майстерні інв.№402»,

-договору купівлі-продажу №30/99 від 27.04.1999 року (який зазначається як підстава виникнення права власності у продавця ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка» за договором купівлі-продажу №б/н від 09.06.2010 року) предметом договору є «будівля виробничої майстерні».

-договору купівлі-продажу від 09.10.2010 року, наданому для державної реєстрації права власності за суб`єктами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , типом об`єкту зазначено «ремонтно-механічні майстерні».

Отже відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в реєстрації права власності на «ремонтно-механічні майстерні», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , державний реєстратор не посилався в рішенні від 16 жовтня 2016 року на положення ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як про це зазначає в позові ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із приписами пункту 1 частини третьої статті 10 вказаного Закону державний реєстратор установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 11 зазначеного закону.

У силу приписів статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Зазначаючи в якості відповідача Запорізьку міську раду, державний реєстратор Департаменту реєстраційних послуг якої відмовив позивачу в реєстрації права власності на нерухому майно, позивач не вказує, які саме дії або бездіяльність державного реєстратора були здійснені з порушенням вимог законодавства.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно зі статтею 392 ЦК України, на підставі якої ОСОБА_1 заявлено позов, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Позивачем у даній категорії справ є особа, яка є власником майна, оскільки для того, щоб звернутись до суду з метою захисту відповідного права, позивач має бути носієм цього права, оскільки в іншому випадку порушення такого права неможливе, а підстави для звернення до суду відсутні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачами, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів проведення реєстрації права власності на вказане майно, ані покупцем за договором купівлі-продажу №30/99, укладеним 27.04.1999 року між ВАТ «Південкольорметгазоочистка» та ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка», ані покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу б/н від 09.07.2010 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одного боку та ТОВ «Ремонтно-монтажне підприємство «Газоочистка» з другого боку, а отже позивач не є власником спірного майна.

Суд першої інстанції правильно зазначив в рішенні про те, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» укладений договір оренди, тобто сторони перебувають в зобов`язальних правовідносинах, товариством не заявлялись вимоги щодо права власності на нерухоме майно, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушення відповідачем права власності позивача на нерухоме майно.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до невірного тлумачення норми ст. 392 ЦК України та підстав відмови в задоволенні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова