Провадження № 2/641/65/2020 Справа № 641/3772/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Павленко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить вселити її до належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , відшкодувати судові витрати, посилаючись на те, що з 26.08.2016 вона є законним власником даної квартири, однак в порушення її прав відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є колишніми власниками помешкання, продовжують проживати та користуватися нею. Позивач вказує, що вона не має наміру самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати житло, адже такі її дії правоохоронці намагатимуться кваліфікувати як самоуправство, порушення недоторканості житла чи умисне пошкодження чужого майна. ОСОБА_1 неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, однак відповідачі двері не відкривали та чинять перешкоди у реалізації нею свого права на проживання у квартирі. Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивач просить вселити її до належної їй квартири.

Представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвоката Алтухова А.В. до суду надійшов відзив, в якому вказується, що 12.06.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладеного договір позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 . 28.08.2016 позивач ОСОБА_1 стала власником даної квартири на підставі іпотечного договору. Рішення про державну реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 було оскаржено у судовому порядку, на теперішній час відкрито касаційне провадження. Також, судовим рішення, ухваленим у квітні 2017 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Водночас, позивачем не надається жодного доказу на підтвердження її тверджень щодо відмови відповідачів спілкуватися із нею та допускати до квартири, тобто створення відповідачами перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, направила до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі, слухання справи за її відсутності та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Алтухов А.В. подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності із зазначенням щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .

Також до суду надійшла інформація, що відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після нього спадкова справа не заводилась, спадкоємці із заявами про прийняття або відмову у прийняття спадщини не звертались.

Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 28.08.2016 квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі іпотечного договору, виданого 08.06.2012 ПН ХМНО Малаховою Г.І., реєстровий № 1756, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 28.08.2016.

Спір щодо правомірності прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на теперішній час перебуває на розгляді в касаційній інстанції (справа № 641/3356/17).

Згідно даних Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , знятий з реєстраційного обліку за даною адресою з 26.01.2012.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є колишніми власниками даної квартири, продовжують проживати та користуватися нею. При цьому, вона не має наміру самостійно ламати вхідні замки на дверях та самостійно займати житло, адже такі її дії правоохоронці намагатимуться кваліфікувати як самоуправство, порушення недоторканості житла чи умисне пошкодження чужого майна. Вона неодноразово приходила за адресою належної їй квартири, однак відповідачі двері не відкривали та чинять перешкоди у реалізації нею свого права на проживання у квартирі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 у справі № 641/8271/16-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 та звільненні квартири від речей відмовлено, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання відповідачів у вказаній квартирі.

На запит суду КП «Жилкомсервіс» надано інформацію, що за період з 01.01.2015 та по 07.12.2018 заяв та скарг від ОСОБА_1 не надходило; Слобідським ВН ГУНП в Харківській області надано інформацію, що згідно обліків ОСОБА_1 із заява або скаргами щодо протиправних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або інших осіб з приводу вчинення їй перешкод у вселенні до квартири АДРЕСА_1 не зверталась.

21 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 22.11.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 17161.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкова справа після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.

Відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в разі настання смерті фізичної особи, яка є однією із сторін у справі, суд закриває провадження, якщо спірні правовідносини не передбачають правонаступництва.

Враховуючи, що позивачем вказується, що ОСОБА_3 створював їй перешкоди та не надавав їй можливості вселитися та користуватися належним їй майно, ці правовідносини правонаступництво не передбачають, вимога пов`язана із особою відповідача, а тому в цій частині провадження у справі підлягає закриттю.

Що стосується вимог ОСОБА_1 , заявлених до ОСОБА_2 , про вселення до квартири АДРЕСА_1 , із посиланням на ст. 391 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок. Із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням.

Отже відповідачі, як колишні власники, втративши право власності на квартиру, втратили і право користування нею. Позивач, в свою чергу, набувши право власності на спірну квартиру набув право користування нею.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 Житлового кодексу Української РСР).

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачі, втративши право власності на житло, продовжують проживати в квартирі, порушуючи права позивача на право володіння, користування, розпорядження вищевказаною квартирою, яка належить йому на праві власності, що надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст.. 391 ЦК України.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підтвердження інших обставин, які перешкоджають позивачу реалізувати своє право власності та вселитися до даного приміщення.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 255, 256, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення залишити без задоволення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення закрити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 07 квітня 2020 року.

Суддя: Д. Є. Боговський