РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/52/20
Провадження № 2/327/56/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2020 року смт. Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Завіновської А.П.

при секретарі судового засідання Літвіновій Т.А.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Розівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

20.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначала наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новодворівка Розівського району Запорізької області у віці 88 років померла її мати ОСОБА_2 . За життя померлою заповіт складено не було.

Оскільки в силу ст. ст. 1261, 1268 ЦК України вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, то звернулася до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого нотаріусом було заведено спадкову справу № 48/2018 за номером у спадковому реєстрі 63506009.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 01.04.2019 року Розівською державною нотаріальною конторою, вона успадкувала після померлої ОСОБА_2 :

- земельну ділянку площею 6,2816 гектарів, кадастровий номер :01:004:000, розташовану на території Новомлинівської сільської ради Розівського району Запорізької області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 034430, виданого Новомлинівською сільською радою Розівського району Запорізької області 10.04.2001 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 45;

- земельну ділянку площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :04:001:0208, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 003229, виданого Новомлинівської сільською радою Розівського району Запорізької області 11.09.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1;

- земельну ділянку площею 0,1530 гектарів, кадастровий номер :04:001:02089 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та призначену для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 003229, виданого Новомлинівської сільською радою Розівського району Запорізької області 11.09.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1.

Крім того, до складу спадщини увійшло і інше майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 .

Водночас при зверненні до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на зазначене вище майно, нотаріусом було винесено постанову від 01.04.2019 року, про відмову у видачі такого свідоцтва, через не надання документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Розівського районного суду Запорізької області від 21.02.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі і підготовче судове засідання призначено на 11 год. 00 хв. 12.03.2020 року. В подальшому підготовче судове засідання було відкладено на 11 год. 00 хв. 25.03.2020 року та 14 год. 00 хв. 06.04.2020 року (а.с. 35, 47, 59).

Крім того, ухвалою суду від 25.03.2020 року за клопотанням представника позивача адвоката Комаря Г.І., з Розівської державної нотаріальної контори було витребувано копію спадкової справи, заведеної після померлої ОСОБА_2 (а.с. 59).

В підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Крім того, надала повноваження на здійснення представництва її інтересів в суді своєму представнику адвокату Комарю Г.І. (а.с. 44, 45, 62).

Представник позивача адвокат Комар Г.І. в підготовче судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, додатково повідомивши, що повністю підтримує позовні вимоги, обставини викладені в позові підтверджує, у зв`язку з чим, просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 61, 94).

Представник відповідача територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, в підготовче судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Окрім цього, подав клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував (а.с. 63).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Розівської державної нотаріальної контори, будучи належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, в підготовче судове засідання не з`явився, також звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував (а.с. 64).

Враховуючи наведене, та вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судовий розгляд даної справи здійснити за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх учасників справи.

Дослідивши матеріали цивільної, спадкової справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи, що відповідачем у поданому до суду клопотанні повністю визнано позов, суд керуючись нормами ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за наслідками підготовчого провадження вважає можливим ухвалити рішення у справі.

Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Виходячи з положень ч.ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новодворівка Розівського району Запорізької області у віці 88 років померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 , як донька останньої та спадкоємець першої черги, 17.12.2018 року звернулася до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці виходячи з матеріалів спадкової справи відсутні (а.с. 8, 66).

Внаслідок цього нотаріусом було заведено спадкову справу № 148/2018, про що, зокрема свідчить Витяг про реєстрацію спадкової справи за номером у Спадковому реєстрі 63506009 (а.с. 11).

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданих 01.04.2019 року Розівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 успадкувала після померлої ОСОБА_2 :

- земельну ділянку площею 6,2816 гектарів, кадастровий номер :01:004:000, розташовану на території Новомлинівської сільської ради Розівського району Запорізької області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 034430, виданого Новомлинівської сільською радою Розівського району Запорізької області 10.04.2001 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 45;

- земельну ділянку площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер :04:001:0208, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 003229, виданого Новомлинівської сільською радою Розівського району Запорізької області 11.09.1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1;

- земельну ділянку площею 0,1530 гектарів, кадастровий номер :04:001:02089 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та призначену для ведення особистого селянського господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 003229, виданого Новомлинівської сільською радою Розівського району Запорізької області 11.09.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1 (а.с. 12-17).

Крім того, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина і на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 18-19, 20-23).

Водночас постановою державного нотаріуса Розівської державної нотаріальної контори від 01.04.2019 року за № 239/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , який залишився після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , оскільки позивачем не надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок (а.с. 26).

На підтвердження права власності спадкодавця на вказаний житловий будинок, позивачем надано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної Ради депутатів трудящих, з якого вбачається, що ОСОБА_2 в 1963 році було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с. Новодворівка Розівського (на той час Куйбишевського) району Запорізької області (а.с. 18, 19).

Статтею 86 ЦК УРСР визначено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-137цс13 від 18.12.2013 року.

Згідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року за № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, таким як Інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року «Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» (втратила чинність на підставі наступної Інструкції)

Проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зважаючи на той факт, що вимогами законодавства чинного на момент виникнення права власності (1963 pоку) державна реєстрація не передбачалась ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, що виникло в 1963 році, має застосовуватись законодавство про реєстрацію права власності чинне на момент такої реєстрації.

Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до п. 42 якої для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 p., подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Зазначене узгоджується з ДБН A3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який наводить порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, та п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95.

В зазначеному ДБН A3.1-3-94 та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

За п. 3.1. зазначеного порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Таким чином, у разі реєстрації збудованого у 1963 році будинку, особою яка його збудувала, достатнім є подання технічного паспорту, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, а тому можливості його експлуатації.

Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об`єкт права власності на нерухоме майно.

Виходячи з свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної Ради депутатів трудящих, ОСОБА_2 почала будівництво житлового будинку 15.05.1963 року та закінчила його 20.10.1963 року. З плану доданого до зазначеного свідоцтва вбачається, що будинок було здано в експлуатацію та план погодили інженер-будівельник виробничого колгоспно-радгоспного управління, старший інженер-землевпорядник управління та держпожінспектор. Вказане свідоцтво містить характеризуючи ознаки житлового будинку, зокрема кількість кімнат, його площу тощо (а.с. 18-19).

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, видане ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної Ради депутатів трудящих, фактично є технічним паспортом на житловий будинок, що в свою чергу підтверджує право власності останньої на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Опосередковано на належність померлій ОСОБА_2 спірного житлового будинку свідчать і дані з погосподарських книг, з яких вбачається, що остання була зазначена як голова домогосподарства починаючи з 1974 року і по день смерті (а.с. 28-31).

Відповідно до технічного паспорту, складеному 18.12.2018 року ФОП « ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м., жилою площею 27,5 кв.м., складається: з житлового будинку літера «А-1», прибудови літера «а-1», ґанку літера «а?», літньої кухні літера «Б», погребу з шийкою літери «Б/п», «Ш/п», сараїв літери «В; Г; Д», вбиральні літера «Е», свердловини літери «СК», каналізаційної ями літери «к/я», огорожі № 1; № 2; № 3 ( а.с. 20-23).

Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а тому задовольняє позов останньої.

Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Керуючись ст. 85 ЦК УРСР, ст. ст. 1216-1218, 1221, 1223, 1258, 1261, 1268-1269, 1270, 1297 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 200, 211, 247, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері, - ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м., жилою площею 27,5 кв.м., який складається: з житлового будинку літера «А-1», прибудови літера «а-1», ґанку літера «а?», літньої кухні літера «Б», погребу з шийкою літери «Б/п», «Ш/п», сараїв літери «В; Г; Д», вбиральні літера «Е», свердловини літери «СК», каналізаційної ями літери «к/я», огорожі № 1; № 2; № 3.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції, Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.П. Завіновська