Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В

за участі секретарів Зимницької М.Е., Томіленко В.В., Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - не з`явився,

треті особи - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй Ірина Анатоліївна про визнання недійсним заповіту,

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогою: «Визнати недійсним заповіт громадянки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 08 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О.».

28 листопада 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй Ірина Анатоліївна про визнання недійсним заповіту.

24 травня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинено провадження у цивільній справі.

На виконання ухвали суду, 24 травня 2017 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта №254, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.225-233 т.1)

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

12 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі.

10 грудня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинено провадження у цивільній справі.

На виконання ухвали суду, 25 вересня 2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта №417, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.60-65 т.2)

21 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі.

Позивач та представники позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що 03 вересня 2012 року мати позивача ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що матиме право за коконом. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська обл., Баришівський район, с. Власовка. Після похорон ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. з заявою про прийняття спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , однак приватний нотаріус повідомила позивача, що за півтора місяці до смерті, мати позивача заповідала все своє майно сину позивача ОСОБА_3 . Позивач вважає, що наявні підстави для визнання недійсним заповіту від 08 квітня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., оскільки покійна постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , Після того, як ОСОБА_3 продав за борги свою квартиру, він переїхав жити в квартиру покійної, в квартирі постійно виникали сварки і бійки між відповідачем та його дружиною, що також перепадало померлій. В жовтня 2013 року покійна потрапила в лікарню з забієм м`яких тканин голови та забієм грудної клітини. Відповідач постійно знущався з померлої, про що свідчать неодноразові виклики правоохоронних органів, неодноразові удари по голові та грудної клітини, померла захворіла на рак. З 07 березня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 перебувала у лікарні з діагнозом «гостре порушення мозкового кровообігу», скориставшись безпорадним станом померлої, відповідач змусив бабусю написати заповіт на його ім`я.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та просив їх задовольнити, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. за №1398.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. в судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати письмові пояснення по суті предмету спору третя особа не скористалась.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 15 червня 2016 року (актовий запис №997). (а.с.8 т.1)

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт датований 03 вересня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Потаповим М.Ю., за змістом заповіту все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.12 т.1)

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт датований 08 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., за змістом заповіту заповідала все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, заповідала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.13 т.1)

Після смерті ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй Іриною Анатоліївною заведена спадкова справа №02/2016, яка в копії долучена до матеріалів справи (а.с.127-180 т.1)

12 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А., про намір прийняти спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.136 т. 1)

14 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А., про намір прийняти спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.157 т. 1)

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України)

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України)

Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений.

Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України, щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст.229,230,231 Цивільного кодексу України.

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому.

Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таким чином, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, слідує, що за загальним правилом звернутися з позовом про визнання правочину недійсним може тільки сама особа, яка перебувала в означеному у статті 225 ЦК України стані.

Звернення інших осіб з зазначеним позовом допускається тільки у випадку смерті особи, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними - осіб, чиї права чи інтереси порушені; у випадку наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною - призначеного цій особі опікуна.

До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Виходячи з предмету позову, позивачем пред`явлено вимоги про визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_4 датованого 08 квітня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., заповіт складено та посвідчено о 12 год. 50 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №600, посилаючи на правові підстави недійсності одностороннього правочину на положення статей ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу»)

Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за №719/32171.

Предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України).

24 травня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинена провадження у цивільній справі. (а.с.185-187 т.1)

На виконання ухвали суду, 06 червня 2018 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта за №254, який приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с.225-233 т.1)

За висновками експертів, на момент складання та підписання заповіту, який було посвідчено 08 квітня 2016 року - ОСОБА_4 , 1933 року народження, виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку складеного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастечним синдромом та мнестичним зниженням (згідно з МКХ-10-F 07.8)

На момент складання та підписання заповіту, який було посвідчено 08 квітня 2016 року - ОСОБА_4 , 1933 року народження, виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку складеного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастечним синдромом та мнестичним зниженням (згідно з МКХ-10-F 07.8) і за своїми психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

За змістом положень ч.1 ст.113 Цивільного процесуального кодексу України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому ж самому або іншому експерту (експертам).

Особливістю додаткової експертизи є те, що вона проводиться лише тоді, коли неповноту або недостатню ясність основного експертного висновку не можна усунути за допомогою допиту експерта й останньому потрібні додаткові дослідження.

Призначення додаткової експертизи, пов`язане з якістю проведеної первісної експертизи та її повноти, тому необхідність проведення додаткової експертизи виникає у разі, коли експерти не надав відповіді на всі постановлені судом питання, не дослідив у повному обсязі надані йому у розпорядження матеріали або залишив без уваги суттєві обставини, також наявність нових доказів та/або надання сторонами нових матеріалів, які не були предметом дослідження.

10 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим зупинене провадження у цивільній справі. (а.с.54-57 т.2)

На виконання ухвали суду, 25 вересня 2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта за №417, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.60-65 т.2)

За висновками експертів, на момент складання та підписання заповіту, який було посвідчено 08 квітня 2016 року - ОСОБА_4 , 1933 року народження, виявляла ознаки: «Органічного ураження головного мозку складеного генезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастечним синдромом та мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10-F 07.8)

На момент складання та підписання заповіту, який було посвідчено 08 квітня 2016 року - ОСОБА_4 , 1933 року народження, виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку складеного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастечним синдромом та мнестичним зниженням (згідно з МКХ-10-F 07.8) і за своїми психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

В період часу з 30 липня 2014 року до 28 березня 2016 року (моменту зафіксованого об`єктивно лікарями в медичній документації «мнестичного зниження») виявляла ознаки «Органічного ураження головного мозку складеного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастенічним синдромом». З 28 березня 2016 року (в тому числі на період 08 квітня 2016) ОСОБА_4 виявляла ознаки» Органічного ураження головного мозку складного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастенічним синдромом та мнестичним зниженням».

Наявний у ОСОБА_4 психічний розлад має ознаки хронічного психічного розладу.

В порядку дослідження висновків експертів, експерт Петроченко Оксана Едуардівна. пояснила, що висновки судово-психіатричного експерта (первісної та додаткової), які наявні в матеріалах справи, є законним та обґрунтованим, відповідь на питання, яке викладені в ухвалі про призначення експертизи є категоричними, що виключає необхідність ставити ряд похідних питань, надані судом для проведення експертного дослідження матеріали цивільної справи та медична документація підекспертної особи були достатніми для надання повного та обґрунтованого висновку експерта, крім того додатково зазначила, що ОСОБА_4 мала анамнестичні дані (наявність хронічних соматичних захворювань, атеросклеротичного ураження судин з гіпертонічною хворобою, ішемічною хворобою серця, дисциркуляторною енцефалопатією, ракова інтоксикація), на період укладання правочину, заповіту від 08 квітня 2016 року виявляла ознаки «Органічного ураження головного мозку складеного ґенезу (судинно-інтоксикаційного) з церебрастечним синдромом та мнестичним зниженням» (згідно з МКХ-10-F 07.8) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

01 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3352/14-ц, провадження № 61-28333св18 (ЄДРСРУ № 76859756) досліджував питання застосування ст. 225 ЦК України («Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними»).

Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 Цивільного кодексу України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу».

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону).

Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду.

З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України)

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач посилається на покази свідків ОСОБА_6 , чоловік позивача, лікаря-невропатолога в Київській міській клінічній лікарні №11 ОСОБА_7 , та сімейного дільничного лікаря-терапевта ОСОБА_8 , які надавали пояснення в судовому засіданні.

Однак, суд критично відносить до показів свідка ОСОБА_6 , оскільки свідок отримував інформацію про стан здоров`я ОСОБА_4 від дружини ОСОБА_1 , в судовому засіданні надав пояснення стосовно характеризуючих даних щодо відповідача, його поведінку в побуті та відношення до з матір`ю та бабусею, крім того зауважив, що останній раз бачив ОСОБА_4 приблизно восени 2015 році.

Свідок ОСОБА_7 , яка працює лікарем-невропатологом в Київській міській клінічні лікарні №11, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 знала, як свою пацієнтку, вона в березні-квітні 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні. Тоді стан ОСОБА_4 був важким, в неї було онкологічне захворювання прямої кишки. Пам`ятає, що на час перебування в лікарні їй переливали кров. В лікарні ОСОБА_4 знаходилася з приводу гострого порушення мозкового кровообігу. ОСОБА_4 перебувала в неврологічному відділенні після гострого порушення мозкового кровообігу, потребувала стороннього догляду в побуті. Зазначала, що препарати, які б впливали на психічний стан, за час перебування у відділенні померлій не призначалися. Про психічний стан померлої, а саме 08 квітня 2016 року нічого сказати не може, через те, що в цей день її просто не бачила.

Свідок ОСОБА_8 , яка працює сімейним дільничним лікарем-терапевтом на дільниці обслуговування де проживала ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 , працювала вчителькою хімії в школі. Позивачку не знає, один раз бачила її, коли вона приходила на прийом з приводу соціальних питань її матері ОСОБА_4 . Відповідача у справі не знає. Коли приходила до ОСОБА_4 бачила там молодого чоловіка його дружину та дитину З-х років. Свідок зазначила, що ОСОБА_4 була інвалідом II групи по онкології. На дім викликали через те, що ОСОБА_4 страждала на гіпертонічну хворобу, стенокардію, лікар направляла її в стаціонар. ОСОБА_4 перебувала на обліку в онкоцентрі, була оперована з приводу онкологічного захворювання. Свідок в останні місяці життя приходила до ОСОБА_4 , в неї був виражений больовий синдром, призначала їй « Трамадол » - про це все є відповідні записи в її медичній картці. Причина по якій ОСОБА_4 померла, це ракова інтоксикація. Останнім часом ОСОБА_4 страждала від вираженого больового синдрому, але по квартирі пересувалася сама. Молодий чоловік, який був в квартирі приглядав за нею, також йому допомагала його дружина. У ОСОБА_4 були метастази в кістки. Коли приходила до ОСОБА_4 то вона впізнавала свідка, з нею були на «ти», довго з нею спілкувалися. При цьому з психікою у ОСОБА_4 все було нормально. ОСОБА_4 померла вдома. Свідок зауважила, що при спілкуванні ОСОБА_4 була адекватна, психічних порушень у неї не помічала. На думку свідка у ОСОБА_4 не було гострого порушення мозкового кровообігу, це могло бути транзиторне динамічне порушення мозкового кровообігу. Не пам`ятає, коли бачила ОСОБА_4 в останній раз. Незважаючи на онкологічний діагноз, ОСОБА_4 була налаштована оптимістично після операції. Вже перед смертю ОСОБА_4 не ходила, а до цього ходила по квартирі сама. Перед смертю, коли вже до неї приходила, то вона сиділа в ліжку - це було приблизно за неділю до її смерті.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України)

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, прийнявши лише ті що є належними, та надавши їм належну оцінку, приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійним, оскільки при проведені судових експертиз (первинної та додаткової) експертами зроблено категоричний висновок, що в момент складання заповіту датованого 08 квітня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №600, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, тобто волевиявлення спадкодавця щодо свого заповітного розпорядження було вільним та відповідало його волі.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Суд не бере до уваги заяву ОСОБА_3 про визнання позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки така заява суперечить закону, а саме підставами визнання недійсним заповіту є лише: складання заповіту особою, яка не мала на це права, тобто недієздатною особою; складання заповіту з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення; при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Даний заповіт складений особою, яка мала на це право, що є особистим розпорядженням та вираженням волі померлої, крім того заповідач у момент укладання заповіту розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1274 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, яка відкривається з дня смерті особи або з дня, з якого вона оголошується померлою.

Для цього спадкоємцю необхідно звернутися із заявою про відмову від прийняття спадщини, яка подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова - це коли людина цілеспрямовано звернулася до нотаріальної контори та написала заяву про відмову від спадщини. Цією заявою спадкоємець повідомляє, що він не претендує на частину спадщини після смерті померлого і не проти, щоб його частина спадщини була розподілена між іншими спадкоємцями.

Як вбачається з матеріалів справи 14 грудня 2016 року ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. з заявою про прийняття спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , однак відповідач не скористався правом подати заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом, тому сам факт визнання відповідачем позову в межах даного спору суперечить нормам чинного законодавства, яке регулює спірні відносини стосовно порядку прийняття спадщини.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй Ірина Анатоліївна про визнання недійсним заповіту є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 182, 202-204, 215, 225, 1216, 1218, 1233, 1234 1257, 1274ЦК України, ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Загоруй Ірина Анатоліївна про визнання недійсним заповіту

Відповідно до положень ч.1та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я