Справа № 201/7182/19
Провадження № 2/201/1325/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначив, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Його брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_2 також є власниками по 1/3 частині вказаної квартири. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат 11,4 кв.м., 10,3 кв.м. та 17,4 кв.м., в загальному користуванні: кухня 8,4 кв.м., коридор 7,3 кв.м. та 3,4 кв. м., вбиральня 1,0 кв. м., ванна кімната 2,4 кв.м., комора 1,4 кв. м. Кімната, в якій мешкає позивач, має найменшу площу 10,3 кв.м., сестра користується житловою кімнатою площею 11,4 кв.м. та лоджією 4,4 кв.м., брат користується житловою кімнатою 17,4 кв.м. Позивач зазначає, що просив брата дати йому можливість жити в більшій кімнаті, або зробити перепланування, щоб мати у користуванні фактично фактично 1/3 частину квартири, але отримав відмову. Тому позивач був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом

Позивач надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надавши відповідну заяву.

Крім того представник відповідача ОСОБА_3 надав письмовий відзив на позов разом із доданими документами, в якому зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими.

ОСОБА_2 також надала суду заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог.

Оскільки сторони надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/3 частині на кожного. Загальна площа квартири 67,4 кв.м., житлова 39,1 кв.м.

Квартира АДРЕСА_1 розташована на 7-му поверсі у багатоповерховому будинку складається з трьох житлових кімнат 11,4 кв.м., 10,3 кв.м. та 17,4 кв.м., в загальному користуванні: кухня 8,4 кв.м., коридор 7,3 кв.м. та 3,4 кв. м., вбиральня 1,0 кв. м., ванна кімната 2,4 кв.м., комора 1,4 кв. м., що підтверджується копією технічного паспорту.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Під час судового розгляду встановлено, що як вбачається з технічного паспорту спірна квартира загальною площею 67,4 кв.м. житловою площею 39,1 кв.м. має три ізольовані кімнати площею 11,4 кв.м., 10,3 кв.м. та 17,4 кв.м., а тому виділення у відособлене користування кожному із трьох співвласників частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам є неможливим. Таким вимогам не відповідає і запропонований позивачем варіант надання в користування позивачу та відповідачам, оскільки є неадекватний розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Крім того за ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Ураховуючи, що у спірній квартирі проживають троє осіб, а жила площа квартири становить 39,1 кв. м, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо встановлення порядку користування квартирою, оскільки визначення порядку користування квартирою шляхом виділення сторонам окремих кімнат, за вказаним варіантом та залишення підсобних приміщень в загальному користуванні, буде суперечити вимогам закону та призведе до порушення прав співвласників.

Що стосується вимоги вважати спірну квартиру комунальною з отриманням кожного з трьох володарів різних особистих розрахунків по комунальним платежам, слід дійти до висновку про те, що така вимога є необґрунтованою та в частині розподілу рахунків по комунальним платежам похідною від встановлення порядку користування квартирою, а тому також задоволенню не підлягає.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 211, 247, 258 - 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев