Провадження №2/523/1589/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючої - судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Мица А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 183000,00 грн. та судові витрати в сумі 1830,00 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 06.05.2019 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики. Відповідач отримала 207000,00 грн. про що склала розписку. Повернення позики передбачено до 01.07.2019 року.

Відповідач позику повернула частково, в сумі 24000,00грн.

Відповідач ухиляється від повернення решти позики, що змусило звернутись до суду.

Відповідач надала суду відзив на позов в якому зазначила, що в період з 2013 року по 06.05.2019 року працювала продавцем в магазинах позивача. В період з 2016 року по 06.05.2019 року працювала старшим продавцем в магазині за адресом: АДРЕСА_1 .

В листопаді 2018 року отримала позику від позивача на суму 28000,00 грн.

В лютому 2019 року повернула позику частинами 4000,00 грн. та 4000,00 грн.

06.05.2019 року стався конфлікт з позивачем у магазині щодо переобліку товару в магазині, через що позивач вдарив відповідача.

Позивач зажадав, щоб відповідач написала розписку щодо наявність боргу через недостачу товару. Відповідач оцінивши погрози фізичного насилля з боку позивача як реальні, написала розписку та присутні під час конфлікту інші продавці магазину підписали її як свідки. При цьому погрози були і в бік свідків.

Відповідач записала події конфлікту на диктофон, запис якого надала до відзиву.

Дії позивача мають ознаки злочину передбаченого ст. 189 ч.2 КК України, а тому провадження по цивільній справі повинно бути закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Позивач надав відповідь на відзив, де зазначив, що позивач неодноразово вимагав повернення боргу.

Після подій 06.05.2019 року, а саме, надання позики та складання розписки, позивач неодноразово зустрічався з відповідачем, ніяких конфліктів не виникало, відповідач частково повернула позику.

Майже 4 місяці відповідач не зверталась до правоохоронних органів, однак після отримання копії позову згадала про вчинення відносно неї протиправних дій.

Твердження відповідача у відзиві свідчать про небажання останньої повертати борг та є неправдиві. Між сторонами наявні цивільно-правові відносини.

Диск аудіозапису є недопустимим доказом так як не відповідає вимогам законодавства (ст.ст.78,79,100, 307 ЦПК України). Із запису неможливо встановити ідентичність та приналежність голосу тій чи іншій людині, вказаний запис є електронною копією, яку не засвідчено в установленому порядку, відповідачем не надано оригінальний запис, що унеможливлює перевірити його автентичність та наявність монтажу, запис був отриманий таємно, без згоди присутніх осіб.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи чи розгляд справи без її участі суду не надала.

Суд розглядає справу відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.

Судом встановлено:

06.05.2019 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики. Відповідач отримала 207000,00 грн. про що склала розписку. Повернення позики передбачено до 01.07.2019 року (а.с.10).

Відповідач позику повернула частково, в сумі 24000,00 грн., що визнано позивачем.

Залишок боргу становить 183000,00 грн.

Листом КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» від 06.01.2020 року встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 01.05.2019 року по теперішній час за медичною допомогою не зверталась (а.с.53).

Листом Суворовського відділу поліції м.Одеси від 02.01.2020 року встановлено, що у період з 01.05.2019 року по теперішній час заяв та повідомлень гр. ОСОБА_2 щодо скоєння відносно неї кримінального злочину за ст.189 КК України або за ст.125 КК України не надходило (а.с.62).

Щодо копії аудіозапису доданого до відзиву:

Представлений відповідачем аудіозапис не відповідає вимогам ст.ст. 77 - 79 ЦПК України та не може бути прийнятий у якості доказу у даній справі. З вказаного аудіозапису неможливо встановити, чи приймають участь у розмові саме сторони по справі; з цього приводу відповідних експертних висновків суду не представлено, клопотань про призначення судової експертизи відповідачем не заявлено. Представником позивача наданий аудіозапис належним доказом не визнано.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

В силу вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й підтвердженням його умов, а також вона засвідчує факт передання позичальнику певної грошової суми або речей.

При цьому, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобов`язанням її повернення, так і дата отримання коштів в борг.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України №6-50цс16 від 24.02.2016 року, №309/3458/14ц від 13.12.2017 року, № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року, № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року та вказівки в постанові Верховного Суду України від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Враховуючи вищенаведене суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судовий збір в розмірі 1830,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 183 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1830,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Повне судове рішення складено 01.04.2019 року.

Суддя