Справа № 484/4251/17
Провадження № 2/484/43/20
02.04.2020 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
у складі: головуючого судді Мельничук О.В.
при секретарі Голубковій Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську Миколаївської області справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -
ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, який уточнила в ході судового розгляду.
Позовні вимоги мотивовані наступним.
Своїми діями ОСОБА_3 , порушив вимоги п.п. 2.3, 2.5, 10.11, 12.1 та 12.3 ПДР України.
Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.10.2016 року по справі №484/2933/16-п, провадження №3/484/666/16 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чаусове Первомайського району Миколаївської області визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на підставі ч.4 ст. 38 КУпАП провадження по справі закрито.
Вартість проведення експертного дослідження становить 2000 грн.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Про час, день та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник ОСОБА_1 надала клопотання про слухання справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача Кірюшин М.О. в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, а в останнє засідання не з`явився так само як і відповідач, хоча про розгляд справи останній був повідомлений належним чином. Відзиву після уточнення позову не надали.
Заслухавши пояснення представників сторін, експерта-автотоварознавця Браславця Л.О., дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав.
Зазначені обставини встановлені Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.10.2016 року по справі №484/2933/16-п; провадження №3/484/666/16 р. (а.с. 6).
Цією ж постановою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль ЗАЗ ТF699P, д/н НОМЕР_2 , належить ОСОБА_2 позивачу (а.с.40).
Як повідомила представник позивача, що на момент ДТП ні позивач, ні відповідач не застрахував свою відповідальність як власник транспортного засобу, тож страхові поліси відсутні (а.с.158).
Таким чином, оскільки ОСОБА_3 правомірно володів транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки і при цьому є винним у спричиненні шкоди позивачу, не застрахував своєї цивільно-правової відповідальності на випадок ДТП, він особисто несе відповідальність та відповідно до ст. ст. 1187, 1188 ЦК України повинен відшкодувати завдану шкоду позивачу.
Визначення поняття шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, надане у ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), де така шкода визначена як така, що пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, також регламентований вказаним Законом. Зокрема, відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
В силу статей 22, 1166, 1187 ЦК України, пунктів 4-6, 14-15 Постанова ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Якщо обидві сторони є володільцями джерела підвищеної небезпеки, то шкода відшкодовується за загальним правилами про цивільну відповідальність, тобто в залежності від вини сторони.
Відповідно до ст. 1192 ч.1 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна ( у разі відшкодування збитків).
У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості відновлювального ремонту, у тому числі й робіт щодо відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, до шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, належить вартість відновлювального ремонту, у тому числі й робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 грудня 2015 року (справа №6-691цс15).
Саме таку суму суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди (збитку), завданої внаслідок ДТП.
Суд вважає звіт № 5511 про автотоварознавче дослідження для визначенню матеріального збитку транспортного засобу, складений 05 січня 2017 року належним, допустимим і достовірним доказом, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування; одержаний в порядку, встановленому законом; на його підставі можна встановити дійсні обставини справи, зокрема, розмір матеріальної шкоди. завданої позивачеві.
Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статтею 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідач клопотання про проведення авто товарознавчої експертизи не заявляв.
Допитаний в судовому засіданні експерт оцінювач ОСОБА_6 пояснив суду, що дійсно проводив автотоварознавче дослідження належного позивачеві транспортного засобу ЗАЗ ТF699P, д/н НОМЕР_2 , саме того, що зазначений у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Перед допитом експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.
Суд вважає, що оскільки відповідачем не заявлено клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи та не надано інших доказів то висновки, надані експертом у Звіті щодо вартості відновлювального ремонту, не спростовані.
За такого, матеріальну шкоду у вигляді вартості відновлювального ремонту, завдану власнику автомобіля ЗАЗ ТF699P, д/н НОМЕР_2 , що на праві власності належить позивачу, слід стягнути, виходячи з оцінки від 05 січня 2017 року, зробленої на замовлення позивача, а відповідно позов доведено та підлягає задоволенню.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених послуг по проведенню автотоварознавчого дослідження в сумі 2000 грн. суд зазначає наступне. Вартість послуг експерта складає 2000 грн. та сплачена позивачем, відповідно до квитанції від 23.12.2016 року (а.с.58).
Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3, ч. 1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи.
В силу ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 82, 263, 265, 272-273, 280-281, 289, 354-355 ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення виготовлено 07.04.2020 року.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. На заочне рішення позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.
Суддя: підпис.