Провадження № 2/752/3371/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.03.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Президент України, про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

у серпні 2015 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися у суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданї незаконними діями, та вказували, що процесуальними рішеннями судів - відповідачів у справі, було порушено їх права та завдано моральної шкоди.

За таких підстав просили суд стягнути 17 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року підсудність даної цивільної справи визначено Голосіївському районному суду м. Києва. (а.с. 46 т.1)

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 49 т.1)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року дана позовна заява залишена без розгляду в частині позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 95)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року закрито провадження в даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду Київської області, Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа - Президент України, про відшкодування моральної шкоди. (а.с. 98)

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016р. скасована ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 р., а дана справа в частині позовних вимог ОСОБА_1 направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. (т. 1 а.с. 186)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 215)

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року скасована ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2016., а дана справа в частині позовних вимог ОСОБА_1 направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. (т. 1 а.с. 247)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 33, 84 )

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2019 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2017 року, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 140)

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач Кабінет Міністрів України в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом.

Третя особа - Президент України в судове засідання також не забезпечив явку свого представника. Вматеріалах срави міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності. (а.с. 30 т.2)

Дослідивши матеріали справи, встановлено наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання підсудності відмовлено та в цей же день постановлено ухвалу, якою позивачам поновлено строк на касаційне оскарженні рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 25 березня 2015 року і відповідно у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2015 року ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 , у відкритті касаційного провадження на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 липня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2015 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2015 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення підсудності було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2015 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Позивач вказує, що такими процесуальними рішеннями було порушено його права та завдано моральної шкоди.

Проте суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обгрунтовують позовні вимоги.

Отже, твердження позивача, на думку суду, є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається, недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежність відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду Київської області, Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Президент України.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань саме Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Тобто, у даному випадку, Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у справі.

Визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача на належного в суді першої інстанції не заявлялось. Суд з власної ініціативи позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 пред`явив позов до неналежного відповідача, а клопотання про його заміну не заявляв, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб`єктної юрисдикції.

На виконання вказівок Верхового Суду, викладених в постанові від 0 листопада 2019 року у даній справі, суд зазначає, що позов ОСОБА_1 заявлений до неналежних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в позові, і в обговорення питання щодо доведеності позовних вимог не входить.

За таких підстав, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Президент України, про відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2020 року.

Суддя: