Єдиний унікальний номер 225/5913/19
Номер провадження 22-ц/804/988/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Соломахи Л.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 225/5913/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля», третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 грудня 2019 року (суддя першої інстанції Качаленко Є.В.), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» (далі - ДП Торецьквугілля»), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11 вересня 1996 року по 25 червня 2019 року він знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля» де працював на шахті «Центральна» на різних робочих посадах.

25 червня 2019 року його було звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 96 від 27 червня 2019 року). При звільненні повного розрахунку відповідач не провів, тому у нього з`явилось право для звернення до суду із даним позовом про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2019 року по час повного розрахунку. 06 серпня 2019 року відповідачем було виплачено заборгованість по заробітній платі, але розрахунок проведений не в повному обсязі. Позивач має професійне захворювання, у зв`язку з чим перебував на лікарняних. Остання виплата лікарняного проведена 06 серпня 2019 року в сумі 2 534 грн. 05 коп., проте розрахунок, зроблений за всіма лікарняними листами у відповідності до довідки, наданої відповідачем 04 вересня 2019 року, розмір заборгованості складає 8 895 грн. 98 коп.

У позові ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь заборгованість по оплаті лікарняних в сумі 8 895 грн. 98 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 червня 2019 року по день фактичного розрахунку у розмірі 68 781 грн. 12 коп., виходячи з розрахунку: 716,47 х 96 = 68 781,12, де 96 кількість днів затримки, починаючи з 25 червня 2019 року по 14 листопада 2019 року включно, 716 грн. 47 коп. - середньоденний заробіток.

10 грудня 2020 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) в сумі 5 319 грн. 55 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 5 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково не погоджуючись із рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 10 грудня 2020 року, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити вказане судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення по день фактичного розрахунку, який просить стягнути у розмірі 68 781 грн. 12 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, застосовуючи принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд розрахував середній заробіток враховуючи співмірність недоплаченої відповідачем суми по оплаті лікарняних (тимчасової втрати працездатності), що складає 5 319 грн. 55 коп., відносно розміру заявленого до стягнення середнього заробітку позивача у сумі 68 781 грн. 12 коп., зменшивши його до 5 000 грн. Таке рішення суду позивач вважає необґрунтованим, оскільки йому незрозуміло, чому істотність розміру суми, яка підлягає стягненню з роботодавця, який порушив діюче законодавство, судом розрахована в незначному розмірі від фактичного розміру середнього заробітку, який розраховано до вимог закону. Також незрозуміло які саме обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, та які саме дії відповідача щодо її виплати стали підставою для зменшення судом стягнення.

Позивач наголошує, що заборгованість відповідача по сплаті єдиного соціального внеску за найманих працівників виникла саме з вини відповідача та саме з цих причин лікарняні нараховувалися із розміру мінімальної заробітної плати. Відповідач не вжив ніяких заходів щодо погашення заборгованості перед ПФУ, а тільки збільшив її розмір, що шкодить іншим працівникам в подальшому. Ці обставини підтверджують наявність вини відповідача та його бездіяльність.

Відповідачем ДП «Торецьквугілля» рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

Письмові відзиви на апеляційну скаргу відповідачем ДП «Торецьквугілля» та третьою особою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на час розгляду справи не надані.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ДП «Торецьквугілля» та представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судові повістки - повідомлення про розгляд справи 08 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 , відповідач ДП «Торецьквугілля» та третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області отримали 13 та 14 березня 2020 року відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 144, 145, 146, 147).

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду надав заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі (а.с. 148).

Представник відповідача та представник третьої особи про причини неявки у судове засідання 08 квітня 2020 року не повідомили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що має місце неповна оплата днів тимчасової непрацездатності за період з 19 березня 2019 року по 28 березня 2019 року у сумі 1 772 грн. 35 коп. та за період з 02 квітня 2019 року по 16 квітня 2019 року у сумі 3 547 грн. 20 коп. на загальну суму 5 319 грн. 55 коп. внаслідок чого позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) слід задовольнити частково в сумі 5 319 грн. 55 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Не проведення своєчасного розрахунку з позивачем по оплаті лікарняних є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України у зв`язку з чим позивачу слід сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум. Взявши до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, суд знайшов підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення у розмірі 5 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Позивачем ОСОБА_1 рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 грудня 2019 року оскаржується в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині судове рішення не оскаржується і у відповідності ст. 367 ЦПК України і апеляційним судом не переглядається.

Переглядаючи рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України.

Із записів в трудовій книжці позивача ОСОБА_1 вбачається, що він з 11 вересня 1996 року перебував у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», де працював на ВП «Шахта «Центральна». 25 червня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.8-10)

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України відповідач виплату всіх належних позивачеві сум в день звільнення 25 червня 2019 року не провів.

Згідно довідки №7/883 від 04 вересня 2019 року середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 716 грн. 47 коп. (а.с. 16).

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що у відповідача перед позивачем на час розгляду справи була заборгованість з оплати листів тимчасової непрацездатності за період з 19 березня 2019 року по 28 березня 2019 року в сумі 1 772 грн. 35 коп. та за період з 02 квітня 2019 року по 16 квітня 2019 року в сумі 3 547 грн. 20 коп. у загальній сумі 5 319 грн. 55 коп.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) вказувала, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у означеній постанові зазначала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення заборгованість роботодавця перед працівником складала 8895 грн. 98 коп. Відповідач приймав заходи для погашення цієї заборгованості та 14 листопада 2019 року було донараховано та виплачено по лікарняному листу за період з 03 березня 2019 року по 19 березня 2019 року 3576 грн. 43 коп., за мінусом обов`язкових утримань сума до виплати склала 2879 грн. 03 коп.

Таким чином суд дійшов вірного висновку, що частину заборгованості відповідач погасив перед працівником, та на момент розгляду справи судом її розмір становить 5 319 грн. 55 коп.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», суд дійшов вірного висновку, що на вимогу про стягнення компенсації за листками непрацездатності також поширюються норми ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, адже конструкція вказаної статті передбачає відповідальність власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові до яких входить також і компенсація заробітної плати за період хвороби.

Враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги, стягнувши на користь позивача заборгованість по оплаті лікарняних у розмірі 5319 грн. 55 коп., що ця заборгованість виникла через неперерахування відповідних сум підприємству Фондом соціального страхування України в Донецькій області, суд обґрунтовано застосував принцип співмірності та зменшив за таких обставин розмір компенсаційної виплати працівникові за затримку розрахунку до суми у 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, адже він відповідає вищенаведеним нормам права, узгоджується із зібраними у справі доказами та правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Л.І. Соломаха