"01" квітня 2020 р. Справа № 363/5234/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року Вишгородського районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді: Чіркова Г.Є.,

при секретарі: Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ), ОСОБА_2 та на неправомірні дії начальника державної Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) Попик В.В., боржник ОСОБА_3 ,

встановив:

Демченко І.П ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Вишгородського ВДВС ГТУЮ у Київській області Картошкіної М.М. щодо не відновлення виконавчого провадження № 48917655 згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року по справі № 363/2135/19.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що ухвалою 25 червня 2019 року цього ж суду скасовано постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. від 22 грудня 2018 року про повернення виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03 червня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 48917655. Зазначив, що державний виконавець незаконною не виконує вказану ухвалу суду та не відновлює виконавче провадження. Уточнивши скаргу, просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Вишгородського ВДВС ГТУЮ у Київській області Картошкіної М.М. щодо не відновлення вказаного виконавчого провадження. Визнати відмову начальника державної Вишгородського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) Попик В.В. про відмову розглянути об`єктивно його скаргу від 10 листопада 2019 року про відновлення виконавчого провадження неправомірною та незаконною.

Представник скаржника подав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності, скаргу просив задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) подав клопотання про розгляд скарги за його відсутності.

Боржник ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до вимог статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові матеріали скарги суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03 червня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість в розмірі 121 459 грн. 67 коп.

07 жовтня 2015 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Бондаренка О.С. відкрито виконавче провадження № 49631906 з примусового виконання виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03 червня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області.

Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіною М.М. від 22 грудня 2018 року виконавчий лист на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року скасовано постанову державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіної М.М. від 22 грудня 2018 року про повернення виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03 червня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № 48917655.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року в частині відмови у стягненні понесених витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з Вишгородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін. Стягнуто з Вишгородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 250 грн. під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно листа Вишгородського районного відділу ДВС від 27 листопада 2019 року № 30387 державним виконавцем Вишгородського районного відділу ДВС виконавче провадження № 48917655 не відновлено, з посиланням на відсутність оригіналу ухвали суду від 25 червня 2019 року, що на вимогах Закону України «Про виконавче провадження» не ґрунтується та їм не відповідає.

16 грудня 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з скаргою на бездіяльність державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ), щодо не відновлення виконавчого провадження № 48917655.

Тільки 14 січня 2020 року постановою старшого Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) вказане виконавче провадження відновлено.

Отже більше ніж 6 місяців після скасування судом постанови державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Картошкіної М.М. від 22 грудня 2018 року вказане виконавче провадження не поновлювалось.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад обов`язковості виконання рішень.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання, заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом, роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Статтею 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 18 ЦПК України передбачено обов`язковість судових рішень.

Зокрема, за змістом вказаних вимог Закону передбачено, що всі судові рішення, які набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службоих осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ, право на виконання остаточного судового рішення є окремим елементом права на суд. В рішенні у справі «Immobiliare Saffi v.Italy» від 28.07.1999 Суд вказав, що коли внутрішнє законодавство держави допускає невиконання остаточного судового рішення на шкоду одній із сторін, право на судовий розгляд стає ілюзорним. Неприпустимо, щоб ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, докладно описувала процедурні гарантії, надані сторонам, такі як публічність, справедливість, ефективність розгляду, і при цьому не забезпечила виконання судового рішення. Тлумачення ст. 6 вказаної Конвенції, лише як такої, що гарантує право на доступ до суду та проведення судового розгляду, може призвести до ситуації, несумісних з принципом верховенства права.

Виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового розгляду у сенсі ст. 6 вказаної Конвенції. Провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. рішення Суду у складі Великої палати «Scordino v.Italy». Таким чином, виконавче провадження не можу бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження потрібно розглядати як цілісний процес (див. рішення Суду у справі «Крутько проти України № 2» від 27.11.2008 року.

За таких умов слід діти висновку, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для виконання та в розумінні зазначених вище норм Закону повинно бути виконано з метою забезпечення ефективного та реального захисту прав та інтересів людини.

Таким чином судом встановлено, що державним виконавцем всупереч вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче проводження з примусового виконання виконавчого листа № 2-506/2013 виданого 03 червня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області відновлено із значним зволіканням і в цій частині допущено протиправну бездіяльність.

Відтак для захисту порушених прав стягувача згідно ст. 447 ЦПК України необхідно визнати вказану бездіяльність державного виконавця Вишгородського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) неправомірною.

Водночас з огляду на зміст та обсяг поданих доказів, коли матеріали виконавчого провадження № 48917655 суду так і не надано, необ`єктивного розгляду скарги від 10 листопада 2019 року начальником Вишгородського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ) в суді достатньо не доведено.

За таких обставин подана скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись статтями 260, 447, 451 ЦПК України,

ухвалив:

скаргу задовольнити частково.

Визнати бездіяльність державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (Київ), щодо не відновлення виконавчого провадження № 48917655 згідно ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 25 червня 2019 року по справі № 363/2135/19 неправомірною.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Повний текст ухвали складено 6 квітня 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання її повного тексту шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя