_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/5290/20
Провадження № 2-з/947/477/20
УХВАЛА

07.04.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/5290/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якій позивач просить суд:

- розірвати шлюб між сторонами по справі, зареєстрований 12.09.2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1090;

- здійснити поділ спільного майна подружжя: виділивши у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Ауді», модель «А5», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; виділивши у власність ОСОБА_2 у власність транспортний засіб марки «Ауді», модель «ТТ», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.04.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.

Одночасно з позовною заявою позивачкою надано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно: транспортний засіб марки «Ауді», модель «А5», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; транспортний засіб марки «Ауді», модель « НОМЕР_3 », реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також встановити заборону будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження та/або переоформлення вказаних транспортних засобів.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що предметом спору в цій справі є поділ вищевказаного рухомого майна, яке на праві власності зареєстровано за відповідачем по справі, а відтак останній до ухвалення судом рішення за наслідком розгляду справи має можливість відчужити спірне майно на користь третіх осіб, чим може значно ускладнити виконання майбутнього рішення суду про задоволення позовних вимог, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, для відновлення яких їй ОСОБА_1 необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. З урахуванням викладеного позивачка вважає за необхідне вжити заявлені заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Подана позивачем заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

З позову вбачається, що вимоги позивача стосуються поділу спільного сумісного майна подружжя.

Як стверджує позивачка поділу підлягають транспортні засоби: марки «Ауді», модель «А5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та марки «Ауді», модель «ТТ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , які зареєстровані на праві власності за відповідачем по справі.

Однак, позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності такого майна та реєстрації права власності на вказані транспортні засоби за відповідачем по справі.

У зв`язку з чим, суд одночасно позбавлений можливості встановити, що між сторонами по справі дійсно виник спір стосовно вищевказаного рухомого майна.

Суд вважає за необхідно зазначити, що позивачем до позову додано дану заяву про забезпечення позову та клопотання про витребування доказів, в якому позивачка просить суд витребувати відомості про реєстрацію права власності на вказані транспортні засоби, однак суд зазначає, що статтею 153 ЦПК України передбачено чіткий порядок та строки розгляду судом заяв про забезпечення позову. ЦПК України не передбачає можливості зупинити розгляд такої заяви до вирішення іншого клопотання, як і можливість суду здійснювати такі дії на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про необґрунтованість заяви позивача про забезпечення позову.

Також, суд зазначає, що позивачем не конкретизовано, які саме дії та яким особам позивач просить суд вжити заборону стосовно спірного рухомого майна, з урахуванням того, що заходи забезпечення позову повинні бути конкретизованими та чіткими.

Крім того, позивачкою не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що існує будь-яка реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

На підставі викладеного, суд вважає заяву позивачки про забезпечення позову необґрунтованою, а відтак не підлягаючою до задоволення.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву позивача про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/5290/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 07 квітня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.