Дата документу 03.04.2020 Справа № 337/3272/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3272/19 Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
Провадження № 22-ц/807/986/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 05 квітня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 0701/0407/88-212, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав на споживчі цілі в кредит грошові кошти у розмірі 39500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року та зі сплатою 14% річних.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором, а 15 червня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за даним кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 11393,76 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 143 163,48 грн., заборгованість за відсотками - 3 163,99 грн., пеня - 627,94 грн.

Рішення суду перебувало на примусовому виконанні у Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя ЗМУЮ та було фактично виконано 11.05.2016 року, після перерахування коштів відповідачем в рахунок погашення заборгованості.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст..625 ЦК України, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість, яка утворилась до 23 березня 2017 року в розмірі 45 696,71 грн., з яких: 3% річних - 5500,58 грн., інфляційні втрати - 40 196,13 грн., а також судовий збір в розмірі 1921 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, необґрунтованість рішення суду в частині застосування позовної давності, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що у зв`язку з достроковим стягненням заборгованості строк дії договору закінчився, зафіксована в рішенні суду сума є кінцевим зобов`язанням, рішення виконано ним у повному обсязі, тому судом першої інстанції обґрунтовано застосовано наслідки пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 05 квітня 2007 року між «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 0701/0407/88-212, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 39 500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року зі сплатою 14 % річних.

Відповідно до положень кредитного договору та графіку платежів, повернення коштів мало здійснюватися шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом та процентами не пізніше 10 числа наступного місяця.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, зокрема за кредитним договором № 0701/0407/88-212 05 від 05 квітня 2007 року. У подальшому 15 червня 2012 року договір купівлі-продажу прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року, ухваленим у справі № 337/8007/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 143 163 грн. 48 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 139 371 грн. 55 коп., заборгованості по відсоткам у сумі 3 163 грн. 99 коп., заборгованості по пені у сумі 627 грн. 94 коп. та судові витрати. Зазначене рішення набрало законної сили 31 березня 2015 року.

Судом також встановлено, що рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року виконувалось в примусовому порядку Хортицьким відділом ДВС м. Запоріжжя (виконавче провадження - ВП № 50340777). Відповідно до платіжного доручення № 38330253 від 11 травня 2016 року ОСОБА_1 погасив заборгованість, стягнену зазначеним рішенням в сумі 143 163 грн. 48 коп.

Факт виконання ОСОБА_1 11 травня 2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2015 року в повному обсязі сторонами не заперечувався в суді першої інстанції.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року у справі 3337/127/18-ц, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, яка утворилась за кредитним договором № 0701/0407/88-212 05 від 05 квітня 2007 року станом на 01 грудня 2017 року, в розмірі 2 525,70 доларів США.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд встановив, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, яким йому надано кредит строком по 04 квітня 2017 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Судовим рішенням від 18 березня 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження виконано боржником 11 травня 2016 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 11 травня 2016 року (дата платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 11 травня 2016 року.

За вказаних обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, а саме з 18 березня 2015 року до 11 травня 2016 року, а вимоги про стягнення сум за період з 12 травня 2016 року по 23 березня 2017 року - не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом позовної давності, відлік якої за рішенням суду почався 11 травня 2016 року, колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 11 травня 2016 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, яким у цій страві є період з 18 березня 2015 року до 11 травня 2016 року, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019року у справі №127/15672/16-ц погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, з моменту порушення грошового зобов`язання ОСОБА_1 до моменту усунення порушення грошового зобов`язання, яким є 11 травня 2016 року - дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, позивач мав право на звернення до суду з позовом про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України.

За матеріалами справи до суду з позовом про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 18 березня 2015 року по 11 травня 2016 року на підставі ст.625 ЦК України банк звернувся 02 серпня 2019 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності (а.с.2).

Встановивши вищезазначені обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність.

До того ж, посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно визначено дату відліку позовної давності (11 травня 2016 року), порядок якої наведено у статті 261 ЦК України, позивач не зазначає будь-якої дати, з якої, на його думку, позивач дізнався про порушене право та у нього виникло право на звернення до суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 03 квітня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова