Постанова

Іменем України

31 березня 2020 року

м. Київ

справа № 394/1155/14-ц

провадження № 61-38828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року у складі судді Запорожець О. М. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Мурашка С. І., Черненко В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 02 вересня 2000 року по 20 жовтня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Фактичне припинення шлюбних відносин відбулося у грудні 2013 року і з цього часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. За період шлюбу ними набуте нерухоме майно - будівлю магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 , яке оформлено на ОСОБА_2 . Згоди на поділ вказаного нерухомого майна сторони не дійшли. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив поділити спільне майно подружжя, виділивши у власність кожному з них по 1/2 частині об`єкта нерухомого майна - будівлі магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 2002 року вона зареєстрована як фізична особа - підприємець. У 2004 році вона придбала за 30 000 грн для здійснення підприємницької діяльності недобудоване нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , яке протягом 2004-2008 років за кошти приватного підприємця ОСОБА_3 (її дочки) було перебудоване і облаштоване під торговельні зали. Підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про поділ будівлі магазину по АДРЕСА_1 відсутні у зв`язку з тим, що ця будівля є її особистою приватною власністю як фізичної особи - підприємця. В період їх спільного проживання ОСОБА_1 фактично не вкладав коштів у бюджет сім`ї, його доходи були мінімальними, тривалий час він не працював, а всі роки подружнього життя сім`ю фактично утримувала вона. В період шлюбу ними набуте нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 , який придбано за доходи від її підприємницької діяльності, тому вона просила відступити від рівності часток подружжя при поділі майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила:

- визнати за нею право власності на 9/10 частин будинку АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частину вказаного будинку;

- зі спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, виділити їй у власність: холодильник LG вартістю 15 000 грн; духову шафу вартістю 6 500 грн; блендер зі скляною чашкою вартістю 675 грн; витяжку кухонну вартістю 1 800 грн; бойлер (водонагрівач) вартістю 4 200 грн; хлібопічку вартістю 650 грн; пральну машину «Рейнфорд» вартістю 4 000 грн; жалюзі на сім вікон вартістю 1 500 грн; дерев`яне ліжко вартістю 3 200 грн; матрац вартістю 1 500 грн, на загальну суму 39 025 грн;

- виділити у власність ОСОБА_1 зі спільного майна подружжя: кухню вбудовану вартістю 24 000 грн, поверхню індукційну вартістю 2 500 грн, кавоварку вартістю 350 грн, гриль вартістю 275 грн, душову кабіну вартістю 2 500 грн, телевізор Самсунг вартістю 1 800 грн, комп`ютер вартістю 3 900 грн, мікрохвильову піч вартістю 1 500 грн, люстру на п`ять плафонів вартістю 700 грн, люстру круглу вартістю 1 500 грн, на загальну суму 39 025 грн.

Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2014 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 , об`єднано їх в одне провадження.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівлі магазину міні-маркет «Центральний», який розташований по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівлі магазину міні-маркет «Центральний», який розташований по АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку розподілу спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 . Зі спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 у власність: холодильник «LG» вартістю 15 000 грн; духову шафу вартістю 6 500 грн; блендер зі скляною чашкою вартістю 675 грн; витяжку кухонну вартістю 1 800 грн; бойлер (водонагрівач) вартістю 4 200 грн; хлібопічку, вартістю 650 грн; пральну машину «Рейнфорд» вартістю 4 000 грн; жалюзі на сім вікон вартістю 1 500 грн; дерев`яне ліжко вартістю 3 200 грн; матрац вартістю 1 500 грн, на загальну суму 39 025 грн. Зі спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у власність: кухню вбудовану вартістю 24 000 грн; поверхню індукційну вартістю 2 500 грн; кавоварку вартістю 350 грн; гриль вартістю 275 грн; душову кабіну вартістю 2 500 грн; телевізор «Самсунг» вартістю 1 800 грн; комп`ютер вартістю 3 900 грн; мікрохвильову піч вартістю 1 500 грн; люстру на п`ять плафонів вартістю 700 грн; люстру круглу вартістю 1 500 грн, на загальну суму 39 025 грн. В решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3 890,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 480 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 843,20 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених при проведенні судово-товарознавчої експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що придбання майна в період шлюбу і реєстрація цього майна лише на одного з подружжя, не позбавляє права власності на це майно іншого з подружжя, оскільки діє презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу. Оформлення договорів купівлі-продажу спірних об`єктів нерухомості відбувалося відповідно до положень статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), вони вчинялися в інтересах сім`ї. Спірна будівля магазину була придбана ОСОБА_2 як фізичною особою, а використання отриманих у кредит коштів для облаштування об`єктів нерухомості нею не доведено. Між сторонами немає спору про поділ іншого майна (меблів, побутових приладів, техніки).

Справа розглядалася судом апеляційної інстанції неодноразово.

Останньою постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року в частині поділу будівлі магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що магазин міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 придбано та відремонтовано за спільні кошти подружжя - сторін у справі, тому він є їх спільною власністю. Встановивши, що на спірне майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов обґрунтованого висновку про його поділ між сторонами відповідно до заявлених вимог та положень статей 60, 70-71 СК України. Факт придбання житлового будинку по АДРЕСА_2 в період шлюбу та за спільні кошти подружжя сторонами не заперечується. Зазначивши, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо можливості поділу такого майна. Відступити від засади рівності часток при вирішенні спору про поділ майна суд може у випадках, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, зокрема за обставин, що мають істотне значення, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, однак відповідач не надала належних та допустимих доказів такої поведінки позивача. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року в частині поділу будівлі магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 , а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів і не дали належної оцінки тим обставинам, що за час шлюбу кожною із сторін в банківських установах одержувалися кредити, частини з яких залишилися неповернутими. Після розірвання шлюбу вона самостійно виконувала боргові зобов`язання. Заявляючи вимогу про визнання за нею права власності на 9/10 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , вона просила відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки мала намір самостійно погасити заборгованість за кредитами. Крім магазину, домоволодіння, побутових приладів, техніки і меблів, спільним майном подружжя були також: причіп марки П3.5, 1999 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки MitsubishiPajero Sport3.0 ЗНГ, 2004 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; причіп марки ПР Дністер 2-5Г, 2010 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль марки ВАЗ 21134, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_4 . 26-27 вересня 2014 року ОСОБА_1 самостійно відчужив на користь інших осіб причіп марки ПР Дністер 2-5Г та автомобіль марки ВАЗ 21134, однак ці обставини суди не врахували і дійшли помилкових висновків про поділ житлового будинку, виходячи із засад рівності часток подружжя. Крім того, суди неправильно встановили джерела походження коштів на придбання та будівництво магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 , безпідставно віднесли це майно до спільної сумісної власності подружжя та помилково здійснили його поділ між сторонами.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Новоархангельського районного суду Кіровоградської області.

21 вересня 2018 року справа № 394/1155/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині розподілу між сторонами побутових приладів, техніки і меблів в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 02 вересня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2014 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами набуто нерухоме майно - будівлю магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житловий будинок по АДРЕСА_2 в цьому ж населеному пункті.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Судами також встановлено, що 13 вересня 2002 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця.

13 серпня 2004 року між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «Інтерцентр» було укладено договір купівлі-продажу приміщення, за яким ОСОБА_2 набула у власність (купила) незакінчене будівництвом приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 . До складу відчужуваного приміщення входила цегляна будівля, процент готовності якої складав 95 %.

27 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу будинку, за яким ОСОБА_1 набув у власність (купив) будинок по АДРЕСА_2 .

23 вересня 2008 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на будівлю магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 .

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Вирішуючи спір в частині поділу будівлі магазину, суди встановили, що вона була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 як на фізичну особу. При цьому суди врахували доводи ОСОБА_1 про те, що його батьки давали йому та ОСОБА_2 кошти в позику для придбання спірного магазину, він за час шлюбу працював на посаді менеджера за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , а з вересня 2012 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, тому також мав доходи і вкладав їх в сімейний бюджет.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 26 лютого 2016 року у справі № 711/6920/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договорами позики, трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання було встановлено, що розписки від 08 липня 2004 року та 18 серпня 2006 року, в яких зазначено цільове призначення позичених коштів - на придбання та будівництво магазину по АДРЕСА_1 , були видані ОСОБА_2 як фізичною особою - підприємцем, тому вона є неналежним відповідачем за вимогами ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики від 08 липня 2004 року та 18 серпня 2006 року.

Згідно з висновком спеціаліста науково-дослідної лабораторії експертних досліджень Приватного підприємства «Агенція 007» від 16 листопада 2015 року № 147 за результатами проведеного почеркознавчого дослідження підписи, розташовані в розписках від 15 листопада 2012 року щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в борг 400 000 грн, а також від 18 серпня 2006 року щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в борг 120 000 грн не відповідають датам, вказаним в цих розписках, тобто виконані не 15 листопада 2012 року та 18 серпня 2006 року, а в інший проміжок часу, з невеликим розривом в часі, тривалість якого не перевищує ймовірно один рік. Рукописний текст, розташований в розписці від 08 липня 2004 року, щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в борг 40 000 грн, має ознаки його виконання у незвичних умовах, під впливом збивальних факторів (природних або штучних), чи навмисно зміненим почерком для маскування, тому питання щодо відповідності графічного матеріалу даті документа не вирішувалося.

Крім того, розписка від 15 листопада 2012 року на суму 400 000 грн не містить цільового призначення отримання коштів і була видана ОСОБА_2 через чотири роки після отримання свідоцтва про право власності на спірну будівлю магазину.

За наведених обставин судами було встановлено, що магазин міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 придбано та побудовано за спільні кошти подружжя - сторін у справі, тому він є їх спільною власністю.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування..

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що з 02 вересня 2000 року по 20 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно, а саме будівля магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому воно підлягає поділу шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину цього майна.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника про те, що спірний магазин міні-маркет «Центральний» було придбано та побудовано за її особисті кошти, отримані нею в борг, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Факт придбання житлового будинку по АДРЕСА_2 в період шлюбу та за спільні кошти подружжя сторонами не заперечувався і судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, тому аргументи ОСОБА_2 про наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя є необґрунтованими.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною третьою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року) та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року, статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року, частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року, статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та статтями 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що крім магазину, домоволодіння, побутових приладів, техніки і меблів, спільним майном подружжя були також: причіп марки ПР Дністер 2-5Г та автомобіль марки ВАЗ 21134, які ОСОБА_1 відчужив 26-27 вересня 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене майно не було предметом розгляду в судах попередніх інстанцій.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_2 зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ будівлі магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ поділу будівлі магазину міні-маркет «Центральний» по АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов