ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» квітня 2020 року

м. Харків

справа № 638/20942/16-ц

провадження № 22ц/818/1825/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року в складі судді Шишкіна О.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2014 року на вулиці Клочківській, в районі перехрестя з другим Панасівським проїздом у м. Харкові, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , що спричинило подальше зіткнення цього автомобіля з автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 під її керуванням.

Зазначила, що дорожньо-транспортна пригода сталася через порушення ОСОБА_3 пункту 13.1 ПДР України, що підтверджується постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року по справі № 638/1351/14-п, яка набрала законної сили 03 березня 2014 року.

Вказаною постановою відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. В її діях та в діях ОСОБА_4 порушення ПДР України під час дорожньо-транспортної пригоди не встановлено. В судовому засіданні свою провину ОСОБА_3 визнав повністю.

Зазначила, що станом на 25 січня 2014 року автомобіль VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 належав ОСОБА_5 та надалі вона переоформила його на своє ім`я, придбавши його у ОСОБА_5

Внаслідок зіткнення автомобіля VOLKSWAGEN, державний номер станом на 25 січня 2014 року АР 7063 СМ, в подальшому належний їй на праві власності, державний номер НОМЕР_4 , спричинено механічні пошкодження заднього бамперу, що підтверджується копіями матеріалів дорожньо-транспортної пригоди.

Вказала, що згідно з нарядом-замовленням № НСЗН000002 від 10 січня 2015 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та квитанції № 502305 від 01 лютого 2015 року вона сплатила за ремонтні послуги на загальну суму 29 922,20 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в розмірі 29 922,20 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року, в якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2020 року виправлено описки, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 29 922,20 грн та судовий збір 551,21 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, вважав, що суд не звернув увагу на те, що, крім наряду -замовлення, інших доказів, які б свідчили б про спричинену шкоду автомобілю відсутні; що також не доведено, що вказані ушкодження спричинені в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25 січня 2014 року; що позивачем до суду не надано висновку експерта або огляду транспортного засобу експертом про отримані автомобілем ушкодження саме 25 січня 2014 року та не надано довідки про отримані автомобілем ушкодження.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди саме ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача як з винної особи.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 січня 2014 року о 13:00 ОСОБА_3 , керуючи автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_1 , на вулиці Клочківській в районі перехрестя з другим Панасівським проїздом невірно вибрав безпечну швидкість та дистанцію руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 та з автомобілем VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив пункт 13.1 ПДР України.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року у справі № 638/1351/14-п визнано ОСОБА_3 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн, а також стягнуто судовий збір в розмірі 36,56 грн (а.с.8-9).

Згідно наряду - замовлення № НСЗН000002 від 10 січня 2015 року, замовником якого є ОСОБА_1 , виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , вартість ремонту автомобіля модель VW TIGUAN, VIN: НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_4 , 2012 року випуску, становить 29 922,20 грн (а.с.65).

01 лютого 2015 року за квитанцією № 502305 сплачено вартість ремонту автомобіля за нарядом - замовленням № НСЗН000002 від 10 січня 2015 року (а.с.66).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди.

Така особа відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Страхування це вид цивільно правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000,00 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачає, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 286/1643/18, провадження № 61-11107св19.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі, якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження № 61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа № 759/9261/15-ц, провадження № 61-15093св18.

З викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди.

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних ОСОБА_3 у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку повинна була бути застрахована, позивач мав самостійно звернутись до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування за полісом.

Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування та отримувала відмову або будь-які виплати.

Не містять матеріали справи доказів і того, зокрема, відповідного полісу, що на час настання страхового випадку цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про особу власника пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу.

Так, з постанови про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності вбачається, що ОСОБА_1 значиться як водій автомобіля VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 .

В позові позивачкою зазначено, що станом на 25 січня 2014 року, на момент дорожньо-транспортної пригоди, власником автомобілю VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 , була ОСОБА_5 . Надалі позивачка переоформила на своє ім`я вказаний автомобіль, придбавши його у ОСОБА_5 , у зв`язку з чим змінено державний номер автомобіля на НОМЕР_4 . Однак на підтвердження вказаних фактів відповідних доказів, зокрема, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, нею не додано.

Таким чином, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди власником пошкодженого автомобіля VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 , була ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 , тому саме ОСОБА_5 мала право на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, а не ОСОБА_1 , оскільки її майнові права, саме як власника пошкодженого транспортного засобу, не порушені.

Отже, не маючи права на звернення до суду з такими позовними вимогами, ОСОБА_1 є неналежним позивачем у позові про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою від 25 січня 2014 року.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, на якій правовій основі керувала позивачка вказаним автомобілем; які механічні ушкодження отримав автомобіль, яким керувала позивачка, під час дорожньо-транспортної пригоди (довідка або протокол про отримані автомобілем ушкодження, висновок або звіт експерта тощо); якими належними доказами обгрунтовано суму, яку визначено позивачкою.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 826, 80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 07 квітня 2020 року.