Номер провадження: 22-ц/813/1418/20
Номер справи місцевого суду: 511/480/18
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

05 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у квітні 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо викупу частини нежитлових приміщень Малого приватного підприємства «Газовик», а саме - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», банкетного залу та сауни, що розміщені по АДРЕСА_1 .

03 квітня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку про одержання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 гривень, як аванс за продаж бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» та 242 500 гривень, в рамках виконавчого провадження за кредит відповідача, з метою звільнення нерухомого майна, що підлягає продажу з-під арешту.

03 червня 2015 року до укладення договору купівлі - продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , (член родини позивача) було укладено договір позички нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_3 в строкове безоплатне користування терміном на три роки нерухоме майно, а після припинення дії договору, а саме 03 червня 2018 року, ОСОБА_3 зобов`язався повернути нежитлове приміщення, яке складається з бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» (Уютный дворик), банкетного залу, сауни, в належному стані.

Згідно домовленості на викуп нежитлових приміщень ОСОБА_3 зробив ремонт, який відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості ремонту приміщень становить 196 000 гривень. Оскільки угода між сторонами, що домовлялися про продаж приміщень, укладена не була, відносини між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 погіршилися. Позивач ОСОБА_1 сплатила відповідачу ОСОБА_2 аванс за продаж бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», але після погіршення між ними відносин, змушена була звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом про стягнення коштів в сумі 292 500 гривень, 28 вересня 2017 року було ухвалено рішення суду, яким її позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Після цього відповідач ОСОБА_2 став активно виселяти ОСОБА_3 із спірних приміщень, шляхом відключення мереж електро - газо - водо постачання, що стало причиною неодноразового звернення позивача та третьої особи до Роздільнянського ВП ГУНП.

Дії відповідача ОСОБА_2 призвели ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до повного підриву їх господарської діяльності у зв`язку з чим вони змушені були звільнити спірні приміщення. 24 липня 2017 року при складанні акту прийому - передачі за договором позички при свідках відповідач ОСОБА_2 , без будь - яких претензій щодо стану майна, порядку і строків передачі, прийняв спірні приміщення, так як договір було розірвано (достроково) за взаємною згодою сторін. Після того, як ОСОБА_3 залишив спірні приміщення, в яких ним у 2015 -2016 рр.. були проведені ремонтні роботи, останній вирішив, що ОСОБА_4 повинен відшкодувати їх вартість в судовому порядку та підставою для цього вважає недійсність договору позички нежитлового приміщення укладеного між ним та ОСОБА_2 від 03 червня 2015 року, а вартість ремонту підлягає стягненню в порядку реституції.

Позивач вказувала, що підставою для визнання договору недійсним є той факт, що договір був укладений на три роки, але в порушення ч. 2 ст. 793 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Оскільки між нею та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги, вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що договір позички нежитлового приміщення від 03 червня 2015 року він укладав з ОСОБА_3 , а не з ОСОБА_1 , яка зазначила себе в позовній заяві позивачем. Договір укладався на один рік і тому його нотаріального посвідчення не потребував. Про існування договору про відступлення права вимоги №1 за яким ОСОБА_1 набуває право вимоги належне ОСОБА_3 , йому ніким не було повідомлено та за відсутністю його оригіналу не відомо чи взагалі він був укладений між сторонами. В копії оспорюваного договору вбачаються зміни, строк його дії вказаний з 03 червня 2015 року по 01 липня 2016 року, а відповідно до передбаченого п. 9.4 Умов дія Договору було продовжено до 01 липня 2017 року. Крім того, 25 квітня 2017 року ним було направлено лист - попередження про небажання продовження договору позички нежитлового приміщення. Тому вважає, що фактично дія договору була припинена підписанням акту - прийому передачі від 04 липня 2017 року. Щодо вимоги про стягнення з нього коштів у розмірі 196 000 гривень, вважає її також необґрунтованою, оскільки згоди на внесення змін до предмету позички він не давав. Після підписання акту приймання - передачі від 04 липня 2017 року позичальником не було згадано, що ним проводилися будь-які покращення конструкції. В звіті про незалежну оцінку вартості капітального ремонту є посилання на чеки та накладні на закупівлю будматеріалів. Проте лише в одній накладній вказано, що вона надана саме на бар «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Третя особа ОСОБА_3 підтримав позицію позивача та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 25 березня 2020 року, однак відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.

Згідно приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи в день судового засідання сторонами надано не було, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, а тому судова колегія прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю учасників справи, за наявними матеріалами.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 06 квітня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Згідно пунктів 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох

або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного

законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення про позичку регулюються Главою 60 ЦК України.

Частинами 1 та 3 статті 827 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу (частина 3 статті 828 ЦК України).

Статтею 793 ЦК України визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У статі 833 ЦК України зазначено, що користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Статтею 834 ЦК України визначено, що користувач має право повернути річ, передану йому у користування, в будь-який час до спливу строку договору. Якщо річ потребує особливого догляду або зберігання, користувач зобов`язаний повідомити позичкодавця про відмову від договору (позички) не пізніш як за сім днів до повернення речі. Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

Главою 58 ЦК України регулюються положення про найм (оренду).

Відповідно до частин 1, 2 статті 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом, та у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк.

За змістом частин 1-5 статті 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

За змістом статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в усному порядку домовилися з відповідачем ОСОБА_2 про продаж їм частини належного останньому на праві власності нерухомого майна Малого приватного підприємства «Газовик», а саме - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

03 квітня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку про одержання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 грн., як аванс за продаж бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» та 242 500 грн., в рамках виконавчого провадження за кредит відповідача, з метою звільнення нерухомого майна, що підлягає продажу з під арешту.

Відповідач ОСОБА_2 згідно домовленості зобов`язався підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

03 червня 2015 року між зятем ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений у простій письмовій формі та підписаний договір позички нежитлового приміщення - частини нерухомого майна Малого приватного підприємства «Газовик» - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, і родина ОСОБА_1 почала користуватись даним приміщенням.

За пунктом 1.1. договору позички від 03 червня 2015 року позикодавець ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_3 в строкове безоплатне користування вказане нерухоме майно, приміщення бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на строк з 03 червня 2015 року по 01 липня 2016 року, а після припинення дії договору позичальник ОСОБА_3 зобов`язався повернути вказане нерухоме майно в належному стані (пункт 6.3. договору позички) (т. 1, а. с. 12-17).

У пункті 7.2. договору позички зазначено, що: не застережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням майна немає; усі інженерні комунікації, котрі знаходяться в приміщенні, та обладнання перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням; у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються надання приміщення та обладнання у користування. Позичальник відшкодовує збитки, завдані позичкодавцю внаслідок пошкодження наданого у користування майна шляхом приведення пошкодженого майна в попередній стан або відшкодування вартості приведення майна в попередній стан (пункт 8.1. договору позички).

Згідно пункту 9.3. договору позички, у разі розірвання договору, поліпшення майна, наданого у користування, які були здійсненні позичальником за рахунок власних коштів з письмового дозволу позикодавця, визнаються власністю позичкодавця, але підлягають відшкодуванню позичкодавцем позичальнику.

Пунктом 10.1. договору позички підтверджено, що приміщення та обладнання оглянуте позичальником до підписання договору, істотних недоліків, які перешкоджали б використовувати приміщення за призначенням, під час його огляду не виявлено.

Таким чином, згідно умов вказаного договору не передбачений обов`язок позичальника здійснювати поточний або капітальний ремонт вказаного нежитлового приміщення, а поліпшення майна передбачено з письмового дозволу позичкодавця, натомість зафіксований той факт, що майно недоліків не має та усі інженерні комунікації, котрі знаходяться в приміщенні, та обладнання перебувають в робочому стані і функціонують за призначенням.

Позивач ОСОБА_1 не надала на огляд суду оригінал договору позички нежитлового приміщення, пославшись на його втрату, судом був оглянутий другий примірник договору позички, який наданий відповідачем ОСОБА_2 , оригінал якого залишився у відповідача, при цьому наявні в матеріалах справи копія спірного договору та оглянутий оригінал містять суттєві протиріччя, в тому числі щодо строку його дії (т. 1, а. с. 235-237).

В подальшому стосунки між сторонами погіршилися, укладення договору купівлі-продажу бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» в обговорений строк до 01 липня 2016 року не відбулося.

24 липня 2017 року позичальник ОСОБА_3 звільнив приміщення бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» за актом прийому-передачі на підставі його розірвання за взаємною згодою, будь-яких претензій щодо стану майна, порядку і строків його передачі, стану спірних приміщень при складанні вказаного акту прийому-передачі зафіксовано не було, акт прийому-передачі складався в присутності свідків та підписаний сторонами договору позички та свідками (т. 1, а. с. 19).

Згідно звіту про незалежну оцінку вартості капітального ремонту будівлі бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», зробленого за заявою ОСОБА_1 , за період дії договору займа нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 30 червня 2017 року - капітальний ремонт вказаних нежитлових приміщень складає 196 000 грн. (т. 1, а. с. 32-44), але вказаний звіт суд до уваги не прийняв, оскільки оцінка вартості капітального ремонту була проведена без ухвали суду та попередження експерта про будь-яку відповідальність, крім того відповідач з вказаним розрахунком був не згодний.

Допитані в судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надали суду аналогічні свідчення, що всі вони приймали участь в здійсненні ремонту бара «ІНФОРМАЦІЯ_1», який проводився за ініціативою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .. Вказували, що приміщення було дійсно в жахливому стані; роботи різного роду проводилися, як в самому приміщенні та і на внутрішньому подвір`ї; вони відновлювали роботу фонтану, чистили каналізацію, ремонтували вхідні ворота; замінювали проводку та обладнання, але суд свідчення вказаних свідків до не уваги прийняв, оскільки встановлено, що позикодавець ОСОБА_2 будь-яку згоду на проведення ремонту не надавав.

Після неодноразових звернень ОСОБА_1 до Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області про повідомлення про скоєння злочину зі сторони ОСОБА_2 , їй було повідомлено, що вбачаються цивільно-правові відносини, які повинні розглядатися в судовому порядку (т. 1 а. с. 20-26).

19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 та просила суд стягнути з відповідача на її користь аванс в розмірі 292 500 грн.. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 вересня 2017 року по справі №511/126/17 позов ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти, які сплачені у якості авансу, в сумі 292 500 (т. 1, а. с. 27-31).

15 січня 2018 року між ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) на підставі статей 512-519 ЦК України був укладений договір №1 про відступлення права вимоги (надалі - договір №1) (т. 1, а. с. 89-90).

За умовами пунктів 1, 4 договору № 1 первісний кредитор безоплатно відступає, а новий кредитор набуває право вимоги (у обсязі усіх прав та обов`язків), належних первісному кредиторові на підставі договору позички нежитлового приміщення, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 03 червня 2015 року, а також зобов`язань, що виникли внаслідок його дії, в тому числі з правом звернення до суду про визнання даного договору недійсним, стягнення коштів у порядку реституції за недійсним договором.

Пунктом 2 Договору №1 передбачено, що новому кредитору передається право вимагати грошові кошти, витрачені на ремонт приміщень, що передавалися у користування за таким договором позички, так і збитків у порядку статті 22 ЦК України.

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 20 листопада 2013 року у справі №6-122цс13, висловив такий правовий висновок, а саме, «виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача».

Отже, згідно норм чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір позички нежитлового приміщення був укладений 05 червня 2015 року на строк з 03 червня 2015 року по 01 липня 2016 року, тобто на тринадцять місяців, у простій письмовій формі на строк один рік, тому вказаний договір не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню за законом.

З 24 липня 2017 року оспорюваний договір позички нежитлового приміщення був розірваний за взаємною згодою сторін й предмет позички за актом прийму-передачі був повернутий позикодавцю ОСОБА_2 без будь-яких претензій щодо стану майна, порядку і строків його передачі.

Договір відступлення права вимоги між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений 15.01.2018 року, тому ОСОБА_3 не мав права відступлення вказаної вимоги за договором позички й перехід прав до позивача не відбувся і вказана угода не породжує для ОСОБА_1 жодних прав та зобов`язань.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору, не зазначивши, які ж саме його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), тому визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано

Вимоги позивача в частині стягнення на її користь понесених витрат на проведений ремонт також є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не набула жодного права за вказаним договором та її вимоги є безпідставними.

Враховуючи ту обставину, що а ні позивачем, а ні стороною договору - ОСОБА_3 не отримано згоди відповідача на проведення поліпшення майна, як це передбачено умовами договору, або ремонтних робіт, тому у жодної з вказаних осіб не виникло права на відшкодування вартості такого ремонту.

Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не враховано те, що спірним договором позички нежитлового приміщення права порушуються її права, тому вказаний договір є недійсним й вона має права на стягнення грошових коштів за проведений капітальний ремонт, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність правих підстав для покладення відповідальності на нестачу товарно-матеріальних цінностей на відповідача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

У пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №554/10202/13 (провадження №61-30808св18) дійшов наступного правового висновку, а саме, «аналіз змісту статей 16, 203, 215 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;

по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці».

Як вже зазначалось судом першої інстанції було заявлено вимоги про визнання правочину позички недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 та частини 1 статті 220 ЦК України, якою передбачено, що, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, вищенаведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що до позивачки ОСОБА_1 не перейшло право на пред`явлення позову про визнання договору позички недійсним за договором №1 про відступлення права вимоги від 15 січня 2018 року, тобто вона є неналежним позивачем. Оспорюваний договір позички вчинений та розірваний у встановленому законом порядку, немає правових підстав для визнання його недійним за положеннями, передбаченими статтями 203, 215 та частини 1 статті 220 ЦК України.

Доводи позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано те, що спірним договором позички нежитлового приміщення згідно зі статтею 235 ЦК України є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину купівлі-продажу нежитлового приміщення, безпідставні, оскільки у відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 порушує, не визнає або оспорює права позивача ОСОБА_1 ..

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судову засіданні належним чином доведено те, що права позивача у зв`язку з укладанням договору позички нежитлового приміщення не порушені відповідачем, й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 06 квітня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко