Справа № 211/6988/19
Провадження № 2/211/534/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Папариги В.А.,

при секретарі Мальнєвій В.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Публічне акціонерне товариство «Платину Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог послався на те, що між ним та АТ «Перший український міжнародний банк» 11.06.2013 року було укладено кредитний договір № 22049025 на суму 17160,00 грн.. 05.06.2013 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір на підставі заяви № 002-03860-050613 на суму 15000,00 грн. 28.05.2013 року між ним та ПАТ «Платинум банк» було укладено кредитний договір про відкриття банківського рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту № НОМЕР_1 на суму 20000,00 грн. Дані договори були укладені під впливом психологічного тиску з боку ОСОБА_3 , який полягав у вимаганні додаткових коштів протягом тривалого часу на розвиток бізнесу. В подальшому 20.09.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження № 0003572 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_2 . Оскільки його воля не була направлена на укладання вищевказаних кредитних договорів, що має наслідком визнання даних договорів недійсними на підставі ст. 231 ЦК України, позивач просить задовольнити його позовні вимоги про визнання їх недійсними.

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 11 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20 березня 2020 року до участі у справі залучено, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «»Кредобанк».

15.01.2020 року представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум банк» до суду надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки 28.04.2014 року право вимоги за договором № 01297/04262ВССА від 28.05.2013 року про відкритті банківського рахунку , кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту відступлено АТ «Кредобанк» з залишком кредитної заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 28088,13 грн. Таким чином, з 28.04.2014 року ПАТ «Платинум Банк» не є кредитором позивача, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Платинум Банк» відсутня. Крім того, позивачем не наведено жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, в чому саме полягає порушене право позивача з боку відповідачів при укладанні оспорюваних правочинів, оскільки відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволення такого позову, відсутні докази факту фізичного або психологічного впливу на особу, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього заявку з волевиявленням позивача щодо вчинення правочинів. Жодних доказів того, що договори складенні під тиском, або ж під час їх складання позивача не розумів значення своїх дій, останнім не надано. З доданих матеріалів вбачається, про порушення своїх прав та законних інтересів ОСОБА_1 дізнався ще у 2013 році, що підтверджується подачею 19.09.2013 року заяви про вчинення кримінального правопорушення та внесення відповідних відомостей до ЄРДР, у зв`язку з чим строк позовної давності звернення до суду з позовом про визнання недійсним спірного правочину сплив. На підставі вище викладеного просили у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони та третя особа не з`явились.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її його відсутність, на позовних вимогах наполягає.

Відповідачі та третя особа до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомили причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи суду не надали.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Між ОСОБА_1 та АТ «Перший український міжнародний банк» 11.06.2013 року було укладено кредитний договір № 22049025 на суму 17160,00 грн.( а.с. 11). 05.06.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір на підставі заяви № 002-03860-050613 на суму 15000,00 грн. ( а.с. 13).

28.05.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум банк» було укладено кредитний договір про відкриття банківського рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту № НОМЕР_1 на суму 20000,00 грн. ( а.с. 14-15).

28.04.2014 року право вимоги за договором № 01297/04262ВССА від 28.05.2013 року про відкритті банківського рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту відступлено АТ «Кредобанк» з залишком кредитної заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 28088,13 грн. ( а.с. 42-46).

Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.ст.1049, 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст..231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом і у постанові від 16 травня 2019 року у справі №442/158/18.

Згідност.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання вищевказаних кредитних договорів недійсними, посилається на те, що вони були укладені ним в зв`язку з застосуванням до нього психологічного тиску відповідачем ОСОБА_2 , який полягав у вимаганні додаткових коштів протягом тривалого часу на розвиток бізнесу.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Тобто, мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину.

В той же час, позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що кредитні договори, які він просить суд визнати недійсними, укладені ним під психологічним тиском з боку відповідача ОСОБА_2 ..

Так, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 , в період укладання спірних договорів чи одразу після їх укладання, звертався до правоохоронних органів із заявами про застосування до нього з боку відповідачів ( відповідача) психологічного тиску, фізичного насильства чи інших незаконних дій на час укладання спірних договорів.

При цьому, суд не може прийняти до уваги, як належний доказ цих обставин наявність в провадженні правоохоронних органів кримінального провадження з приводу вчинення відносно позивача шахрайських дій, по якому судом не винесено відповідного рішення, оскільки в силу презумпції невинуватості, не може свідчити про вчинення злочину стосовно позивача відповідачем ОСОБА_2 саме на час укладення спірних договорів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що законних підстав для визнання правочинів недійсними з наданих позивачем доказів не встановлено, а тому позовні вимоги про визнання кредитних договорів недійсними, не підлягають задоволенню.

При цьому слід зазначити, що у випадку доведення винуватості у вчиненні шахрайських дій третіми особами, позивач, як потерпіла сторона, вправі звернутися до конкретних винних осіб з цивільним позовом про відшкодування заподіяних збитків в рамках кримінального провадження або ж у порядку цивільного судочинства після ухвалення обвинувального вироку.

За змістом статей 256, 261ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваний законом інтересів позивача суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 2015, 231, 509, 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», Публічне акціонерне товариство «Платину Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», третя особа, яка не заявлялє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Кредобанк» про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 квітня 2020 р.

Суддя: В. А. Папарига