Справа №265/8537/19
Провадження №2/265/528/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/8537/19 за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором,

за участі відповідача - ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 20 квітня 2011 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, передбаченому умовами договору. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично продовжується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Відповідно до вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що погоджується клієнт банку. Порядок нарахування та умови погашення кредиту, відсотків та відповідальність за порушення кредитного договору передбачена положеннями такого договору, за якими банк може змінити відсоткову ставку шляхом надання виписки позичальнику по картковому рахунку, повідомивши клієнта шляхом використання СМС-повідомлення та офіційного сайту банку. Клієнт в разі незгоди із проведеними змінами може подати заяву про розірвання договору. Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань, на підставі чого заборгував банку суми з повернення кредиту, відсотків, пені на загальний розмір 125231,12 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі разом із судовими витратами на користь банку.

За наданими суду письмовими поясненнями представника позивача вбачається, що платіжна картка є спеціальним платіжним засобом у вигляді емітованої в установленому законом порядку пластикової або іншого виду картки, яка використовується для ініціалізації переводу коштів з рахунку клієнту. Згідно Умов обслуговування банк відкриває Клієнту Картрахунок, видає картки, їх вид та строк дії визначено в заяві та в пам`ятці клієнта. Однак картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Уточнював, що нарахування комісії умовами кредитного договору від 20 квітня 2011 року не передбачено. При цьому за Наказом СП-2013-6776448 від 19 вересня 2013 року внесено зміни в частині нарахування неустойки в розмірі 100 грн. у разі не сплати щомісячного платежу на суму від 100 грн. другий місяць поспіль. Також зазначав, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30% на рік, яка була в подальшому змінена відповідно з Умовами та правилами надання банківських послуг та до обов`язків позичальника за п. 2.1.1.5.3, 2.1.1.5.4 Умов входить отримання виписок про стан картрахунків, а в разі незгоди зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг та/або Тарифів надати заяву про розірвання договору з погашенням боргу. Натомість відповідач заяв про дострокове розірвання договору не подавав.

Представник позивача, який діє на підставі довіреності, Гребенюк О. С., у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач, ОСОБА_1 , у судовому засідання, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував, що він дійсно брав у позивач кредит у 2011 році, заборгованість за який у нього вираховувалась з пенсійної карти, відкритої також у позивача. Заперечував, що він отримував повідомлення з банку про збільшення відсоткової ставки, а про існування заборгованості перед банком не знав, бо вважав, що повністю виплатив кредит. Також представники банку жодного разу не звертались до нього із вимогою погасити борг. Таким чином вважав, що передбачені законом строки позовної давності представники позивача пропустили, заявивши про це суду письмове клопотання. Тому просив суд повністю відмовити банку у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За ч. 1 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.

На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

На підставі ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно із ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт укладення договору споживчого кредитування 20 квітня 2011 року між сторонами по справі підтверджується копією заяви позичальника від 20 квітня 2011 року про надання ОСОБА_1 у КБ «Приватбанк» кредитного ліміту на тарифах кредитної картки «Універсальна». При цьому своїм підписом відповідач підтвердив своє ознайомлення та згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, що є разом із заявою позичальника договором кредитування, а також зобов`язувався ознайомлюватися із їх змінами (а. с. 9).

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг підписання кредитного договору позичальником підтверджує його згоду на визначення банком кредитного ліміту, який може бути в будь-який момент змінений банком (а. с. 10-33).

При цьому за п. 1.1.7.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з часу його підписання, та якщо протягом вказаного строку не було договір припинено за заявою сторони такого договору, то він автоматично вважається пролонгованим на такий самий термін (а. с. 10-33).

Суд зауважує, що за п. 1.1.3.2.3 Умов банк може проводити зміни Тарифів за договором кредитування шляхом сповіщення позичальника не рідше 1 разу на місяць, та якщо протягом 7 днів останній не заявив свої заперечення, вважається, що позичальник прийняв нові умови (а. с. 10-33).

При цьому за п. 2.1.1.5.3, 2.1.1.5.4 таких Умов позичальник зобов`язаний отримувати з банку виписки про стан картрахунків, а в разі незгоди зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг та/або Тарифів надати заяву про розірвання договору з погашенням боргу(а. с. 10-33).

Відповідно до Наказу позивача № 906 СП-2013-6776468 від 19 вересня 2013 року було визначено, що за Тарифами позивача нараховується неустойка в сумі 100 грн. щомісячно при простроченні щомісячного платежу на суму від 100 грн.

Також за Наказом позивача від 18 серпня 2014 року № СП-2014-6915682 відбулись зміни Тарифів банку щодо обслуговування кредитних карток «Універсальна» шляхом зміни відсоткової стави з 30% на рік на 34,8 % на рік.

В подальшому Наказом позивача від 18 лютого 2015 року № СП-2015-6552838 відбулись зміни Тарифів банку щодо обслуговування кредитних карток «Універсальна» шляхом зміни відсоткової стави з 34,8% на рік на 43,2 % на рік.

Суд зазначає, що за інформацією АТ «КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 20 квітня 2011 року, укладеним із ОСОБА_1 , останньому видавали три кредитні картки: 20 квітня 2011 року строком дії до 12/14 року, 11 липня 2011 року строком дії до 10/14 року, а також 28 березня 2013 року строком дії до 03/17 року.

Судом встановлено, що остання по строку кредитна картка ОСОБА_1 була видана строком дії до березня 2017 року включно, що також підтверджено копією такої картки, оглянутої у судовому засіданні.

Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та статутом позивача (а. с. 38, 39).

На підставі викладеного, суд зазначає, що факт збільшення кредитного ліміту, відсоткової ставки та визначення розміру неустойки позивачем за умовами кредитного договору від 20 квітня 2011 року підтверджується Умовами та Правила надання банківських послуг та Тарифами банку, що в свою чергу знайшло своє відображення у наданому представниками ПАТ «КБ «Приватбанк» розрахунку.

Так за довідкою-розрахунком позивача, який підтверджується банківською випискою, вбачається, що у відповідача станом на 31 серпня 2019 року мається заборгованості перед КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 20 квітня 2011 року у загальному розмірі 125231,12 грн., з яких заборгованість по кредиту - 1961,08 грн., заборгованість по відсотках - 121270,28 грн., борг з неустойки - 1999,76 грн. (а. с. 6-8).

Натомість суд звертає увагу на те, що у п. 1.1.7.41 Умов банку вказано, що договір дії без обмежень строку.

При цьому за п. 1.1.7.42 цих же Умов сторони визнали, що договір припиняється у разі закінчення використання послуг банку.

Суд також зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 20 квітня 2011 року не містить строку повернення кредиту, що є суттєвою умовою договорів такого виду.

Так за п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, строк, на який кредит може бути одержаний, що також кореспондується з ч. 1 ст. 1049 ЦК, де визначено, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти у строк, встановлений договором.

При цьому за п. 2.1.1.2.11 Умов банку карта діє до останнього вказаного у ній місяцю включно та забороняється використання карти після спливу такого строку.

Суд на підставі переліченого вмотивування дійшов висновку, що відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг картка діє в межах визначеного нею строку, тому за таким кредитним договором фактично повернення кредиту в повному обсязі повинно відбуватись зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 (щодо строку повернення кредиту при користуванні платіжною карткою).

В цьому сенсі суд врахував, що фактично умови щодо дії договору не є конкретними, оскільки мають у собі декілька варіантів їх тлумачення, в тому в числі закінчення строку дії договору може пов`язуватися із закінченням використання послуг банку.

Також суд наголошує, що встановлення строку повернення отриманого відповідачем кредиту є істотною умовою договору споживчого кредитування.

При цьому суд встановив, що після березня 2017 року, тобто після закінчення строку дії кредитної карти ОСОБА_1 , більше відповідачу жодна кредитна карта не видавалась, жодні послуги банком ОСОБА_1 після того не надавались, що також підтверджується наданими представниками банку виписками з банківського рахунку, що є первинним бухгалтерським документом, що у свою чергу свідчить про закінчення використання послуг банку саме з квітня 2017 року.

Таким чином положення ст. 599 ЦК, за якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, у даному випадку не може бути застосоване до строку дії договору від 20 квітня 2011 року, укладеного між сторонами, оскільки строк повернення кредиту в повному обсязі у такому випадку збігався саме зі спливом останнього дня місяця дії картки ОСОБА_1 , тобто з березнем 2017 року.

Суд зазначає, що загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК).

За ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК).

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Позивач звернувся до суду з позовом 7 грудня 2019 року, тобто в межах загальної позовної давності, оскільки, як було встановлено судом, саме в березні 2017 року спливав строк повернення кредитних коштів наданих ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вважає, що є правові підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 1961,08 грн.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК кредитор має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Тому припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Натомість після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника дострокової вимоги про повернення боргу право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, бо у такому разі інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

На підставі переліченого суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599 ЦК банк мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, наданим 20 квітня 2011 року, після березня 2017 року.

Таким чином вимоги банку про стягнення процентів та пені після березня 2017 року (строку повернення кредитних коштів) не ґрунтуються на вимогах закону.

Аналогічна правова позиція була неодноразово підтверджена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, від 28 березня 2018 року по справі № 14-10цс18, а також Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2019 року по справі № 175/4753/15-ц.

При цьому вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625 ЦК, представники позивача не пред`являли, внаслідок чого для задоволення вимог банку про стягнення відсотків та пені поза межами строку дії кредитного договору, немає.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні відповідачем було заявлено письмове клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності, тому заявлені вимоги банком підлягають задоволенню в межах строків загальної позовної давності, тобто у межах трирічного періоду, який обраховується з грудня 2016 року по березнь 2017 року відповідно.

В той же час суд встановив, що в межах загальної позовної давності (три роки) представниками банку були заявлені вимоги до відповідача про стягнення відсотків за договором від 20 квітня 2011 року за період з грудня 2016 року по березень 2017 рік.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором від 20 квітня 2011 року вбачається, що за період з грудня 2016 року по березень 2017 року заборгованість позичальника перед позивачем за вказаним кредитним договором з відсотків складає 3077,77 грн. (14527,51 - 11449,74 = 3077,77).

Таким чином, підсумовуючи, позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», заявлені до ОСОБА_1 за невиконання умов кредитного договору від 20 квітня 2011 року, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь банку з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 5038,85 грн. (1961,08 + 3077,77 = 5038,85).

На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).

Тому за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору згідно частки задоволених позовних вимог, що дорівнює 77,29 грн. (5038,85 / 125231,12 х 1921 = 77,29).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 квітня 2011 року в сумі 5038 (п`ять тисяч тридцять вісім) грн. 85 коп.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в сумі 77,29 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 3 квітня 2020 року.

Позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: вул. Грушевського 1-Д, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Суддя