Ухвала

25 березня 2020 року

м. Київ

справа № 330/1607/16

провадження № 61-4243ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 311,61 грн та судових витрат.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовано тим, що 24 березня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 8 000 грн зі сплатою 36 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, надав згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 31 липня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 50 311,61 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 7 808,34 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 37 770,98 грн; заборгованість за комісією - 1 860,31 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 2 371,98 грн. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

Якимівський районний суд Запорізької області рішенням від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року, позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2006 року в розмірі 50 311,61 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів, комісії та штрафів скасував та в цій частині ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову. Справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» тіла кредиту в розмірі 7 808,34 грн залишив без змін. Стягнув з ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог банку 206,70 грн на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на відшкодування судового збору.

Запорізький апеляційний суд постановою від 28 січня 2020 року рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року змінив в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за процентами за користування кредитом відповідно до договору від 24 березня 2006 року, зменшив її розмір з 37 770,98 грн до 6 024,23 грн.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року щодо стягнення комісії та штрафів та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року щодо стягнення процентів, комісії та штрафів, оскільки вони скасовані постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року, а тому не можуть бути предметом повторного касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року щодо стягнення тіла кредиту та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року в указаній частині слід відмовити, оскільки вони вже були предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_1 , за результатами якого постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в цій частині залишено без задоволення, а вказані судові рішення в цій частині залишено без змін. Отже, ОСОБА_1 використав своє право на касаційне оскарження вказаних судових рішень в указаній частині, а повторне їх оскарження заборонено законом.

У відкритті касаційного провадження в частині оскарження постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року необхідно відмовити з таких підстав.

Право касаційного оскарження та судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначено у статті 389 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг діє в межах цивільного процесуального законодавства України, його повноваження визначені главою 2 розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».

Перегляд постанов Верховного Суду вказаною главою ЦПК України не передбачено та до повноважень Верховного Суду як суду касаційної інстанції не відноситься.

Оскільки касаційну скаргу подано ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження в цій частині слід відмовити з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження в частині оскарження рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року щодо стягнення процентів та постанови Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) - 2 102 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 50 311,61 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали в указаній частині не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року щодо стягнення процентів та постанова Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року ухвалені у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження в цій частині необхідно відмовити.

Зазначення у постанові Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктами 1, 3 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило