Постанова

Іменем України

25 березня 2020 року

м. Київ

справа №523/15638/17

провадження № 61-14814св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Сімоненко В.М.,

суддів -Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є. В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Аліна С.С., та постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів Кравця Ю.І., Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він проживав разом з дружиною ОСОБА_4 з 1996 року у спірній квартирі, яка належала їм на правівласності . 31 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого позивач та його дружина ОСОБА_4 продали зазначену квартиру своїй онуці ОСОБА_2 , яка є донькою їх сина - ОСОБА_7 .

Позивач вказував на те, що з сином ОСОБА_7 , була домовленість про те, що між ними буде укладений договір довічного утримання та догляду. При укладанні зазначеного договору купівлі-продажу, син ОСОБА_7 показав позивачу та його дружині п.7 договору, у якому зазначено про те, що за ними зберігається право довічного проживання на зазначеній житловій площі та наполягав на скорішомупідписанні договору. Позивач ОСОБА_1 з дружиною підписали зазначений договір на ім`я ОСОБА_2 , так як вони знали його кримінальне минуле та боялись суперечити.

Позивач ОСОБА_1 та його дружина є інвалідами другої групи та вони потребують сторонньої допомоги та догляду, який онучка ОСОБА_2 надавати відмовляється. В спірній квартирі речей ОСОБА_2 немає і ніколи не було. Позивач ОСОБА_1 постійно проживав і проживає по теперішній час в спірній квартирі і сплачує комунальні та інші послуги. Участі в оплаті послуг ОСОБА_2 не приймає. Окрім того, наявність у ОСОБА_1 спірного житла, як єдиного підтверджує відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна.

Враховуючи вищенаведене, з посиланням на ст.ст. 215, 216, 229, 230 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений 31липня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М. тавизнати за ОСОБА_1 , право власності на зазначену квартиру.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивач ОСОБА_1 не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Такожсуд дійшов висновку про те, що позивачем пропущено позовну давність.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року - змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на застосування строків позовної давності як зайво вказане.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що строки позовної давності застосовуються лише коли позов обґрунтований, а даний позов є необґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Суворовського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи №523/15638/17.

У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просив суд оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що договір довічного утримання було посвідчено під виглядом договору купівлі-продажу квартири, а відповідач не виконує свої обов`язки по догляду та утриманню позивача, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу матеріали справи не містять.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках (а.с.109).

31 липня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062 (а.с.5).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності №16027655 від 24 вересня 2007 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу від 31липня 2007 року, за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігається право довічного проживання в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5, зворотній бік).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с.110).

З 29 жовтня 1997 року та до часу звернення до суду ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні(а.с.7).

Відповідно до письмової довідки МСЕ №036065 від 30грудня 2003 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково (а.с.8).

Відповідно до Пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 була інвалідом другої групи безстроково (а.с.9).

Відповідно до медичного висновку КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 11 квітня 2017 року, ОСОБА_1 частково не здатний до самообслуговування(а.с.10).

Відповідач змінила прізвище після реєстрації шлюбу з « ОСОБА_2» на « ОСОБА_2 » (а.с.28).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що позивач не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу,а також не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що 31 липня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М.

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу від 31 липня 2007 року, за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігається право довічного проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Наявність умов у договорі купівлі-продажу стосовно того, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігається право довічного проживання в квартирі АДРЕСА_1 свідчить про те, що між сторонами договору було укладено договір з умовою, який в цій частині ніким не визнаний недійсним та залишається діючим.

Окрім того, факт того, що ОСОБА_1 з моменту укладення договору купівлі-продажу залишається проживати у спірній квартирі, що ним не заперечувалось, свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу у частині п. 7 щодо права довічного проживання в квартирі, виконується сторонами.

ОСОБА_12 не позбавлений можливості вирішити в судовому порядку питання щодо аліментів на своє утримання, або іншим шляхом захистити своє право щодо догляду та утримання.

Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги за адресою спірної квартири не мають зв`язку з заявленими позовними вимогами, та можуть бути предметом іншого позову, пов`язаного зі сплатою заборгованості за комунальні послуги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, в результаті чого суди дійшли до правильних висновків відносно того, що позивач не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги та прийшла до висновку, що наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає .

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик