справа № 379/523/18 головуючий у суді І інстанції Зінкін В.І.
провадження № 22-ц/824/5265/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою представником - Криловою Оленою Леонідівною, на додаткове рішення Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про вилучення предмету застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про вилучення предмету застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 20 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

12 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 , через представника Якименко О.В. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення. Заява мотивована тим, що судом не вирішено питання щодо стягнення судових витрат, а саме, витрат понесених відповідачем при розгляді даної справи на правничу допомогу, яка надавалася адвокатом на підставі договору про надання правничої допомоги за №71/18 від 18.05.2018 року, оскільки, він, як представник відповідача, до закінчення судових дебатів заявив клопотання про стягнення з позивача судових витрат в даній справі.

Додатковим рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка Олега Васильовича задоволено. Ухвалено додаткове рішення у справі № 379/523/18 номер провадження 2/379/25/19 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про вилучення предмету застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та звернення стягнення на предмет застави. Стягнуто з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з професійною правничою (правовою) допомогою в розмірі 5 500,00 грн..

Не погодившись із вказаним додатковим рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. При цьому зазначає, що понесенні відповідачем витрати на оплату професійної правничої допомоги визначено умовами договору про надання правової допомоги від 18.05.2018 року, а інші документи надані відповідачем є розрахунковими документами, та не є доповненнями до договору і не заміняють собою умов договору щодо порядку обчислення гонорару, вартість послуг, які в договорі відсутні, тому вважає, що відсутні необхідні умови для відшкодування витрат на професійну правову допомогу. Вказує, що не всі заявлені до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвокатом підлягають відшкодуванню. Суд не врахував, критерію реальності понесення адвокатських витрат, а також, критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrele Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи ціну позовних вимог та обставини справи, дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, суд першої інстанції вирішив стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з професійною правничою (правовою) допомогою в розмірі 5500,00 грн..

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи викладене колегія суддів переглядає дану справу та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в частині судових витрат, місцевий суд вважав, що долучені до матеріалів справи документи на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, є належними доказами. Суд виходив із складності справи та виконаних адвокатом робіт по даній справі, витраченого ним часу, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції в цій частині виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 20.11.2019 по справі № 379/523/18 у задоволенні позову акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про вилучення предмету застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та звернення стягнення на предмет застави - відмовлено у повному обсязі. При винесенні вказаного рішення, судом не вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме, витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

В силу ч.ч. 2, 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 вказаної статті заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Судом встановлено, що рішення суду ухвалено 20.11.2019 р. в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні на підставі наявних у суду матеріалів. При ухваленні рішення судом не вирішено питання про судові витрати на професійну правничу допомогу. 12.12.2019 р. представником відповідача до суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для ухвалення додаткового рішення.

Оцінюючи висновки суду щодо стягнення судових витрат та їх розміру колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п.1 ч.3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача - адвокатом Якименком О.В. подано:

-квитанцію № 71/18/19 від 24.04.2019 про оплату ОСОБА_1 витрат на надання правничої допомоги (гонорару) адвокатом в розмірі 5500 грн (а.с.150);

-договір № 71/18 про надання правничої допомоги адвокатом від 18.05.2018, укладений між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Якименком О.В. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору в порядку та на умовах, визначених у договорі Виконавець зобов`язується надати Замовнику правничу допомогу по захисту інтересів замовника у справі № 379/523/18 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_2 про звернення стягнення (а.с.151);

-акт виконаних робіт від 24.04.2019 року до договору за № 71/18 від 18.05.2018, згідно якого, виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги у формі: зустріч з клієнтом, вивчення матеріалів справи - 500 грн., узгодження правової позиції з клієнтом та складання процесуальних документів, відзив у справі - 2000 грн. - 2 год., участь у судових засіданнях з урахуванням часу очікування - 3000 грн. - 3 год. (а.с.152);

-копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3207/10 (а.с.153).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані документи є належними доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, а вимоги щодо відшкодування витрат за надання юридичної допомоги у визначеному розмірі, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України,є обґрунтованими.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений законом №4191-VI. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Аналогічний правовий висновок випливає також і з рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року у справі №23-рп/2009, згідно з яким до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Колегія суддів погоджується з тим, що з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та наявних доказів колегія суддів вважає, що заявлені стороною відповідача до відшкодування понесені судові витрати на правничу допомогу є аргументованими та підтвердженими належними та допустимими доказами..

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви щодо ухвалення додаткового рішення.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що у договорі про надання правової допомоги не вказана ціна договору, то вони колегією суддів розцінюються критичто, оскільки п.3 Договору про надання правничої допомоги адвокатом від 18.05.2018 року визначає порядок взаєморозрахунків. Відсутність у вказаному договорі конкретної суми, на думку колегії суддів, не є підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що не всі витрати на правову допомогу, вказані відповідачем, підлягають відшкодуванню та вважає їх не обґрунтованими, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, а є лише власною оцінкою доказів апелянтом.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення заяви щодо ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи судове рішення колегія суддів бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини в яких він вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, інші доводи на які вказує апелянт, також, не спростовують висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником - Криловою Оленою Леонідівною залишити без задоволення.

Додаткове рішення Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура