Справа № 206/349/20
Провадження № 2/206/419/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

представника позивача Демченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання правочину частково недійсним, зобов`язання повернути суму сплаченої комісії та здійснення перерахунку щомісячних платежів за договором, -

І. Стислий виклад позиції представника позивача та представника відповідача.

Представник позивача звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання правочину частково недійсним, зобов`язання повернути суму сплаченої комісії та здійснення перерахунку щомісячних платежів за договором.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 29 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний Договір № Z60/287/70280 (далі - Договір) за умовами якого Банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 70381,00 грн., включаючи страхові платежі (в разі наявності), строком на 48 місяців, починаючи з дня підписання Договору. Фактом підтвердження отримання коштів є Заява на видачу готівки № 308 T01LD7B від 29.12.2016 року на суму 56395,03 грн. Крім того, сума 13985, 97 грн. в якості страхового платежу відповідно до п. 1.14 Договору. Відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачує комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є, на думку представника позивача, незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачі». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування перевищує суму, яку позивач отримав в кредит більше ніж у два рази. За таких обставин кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсним. В зв`язку із чим представник позивача просила визнати недійсним умову п. 1.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, якою передбачено повернення його разом з процентними платежами (платою за обслуговування кредитної заборгованості), визнати недійсним п. 1.12. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, визнати недійсним п. 6.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016 в частині визначеної в графіку щомісячних платежів комісії у сумі 161823,39 грн., зобов`язати відповідача повернути суму сплаченої комісії у розмірі 128968,68 грн. на картковий рахунок позивача за реквізитами: Отримувач платежу: КБ Приватбанк, код РНОКПП НОМЕР_2 , МФО 305299, Рахунок отримувача: НОМЕР_3 , поповнення рахунку ОСОБА_1 , зобов`язати відповідача здійснити перерахунок щомісячних платежів за Договором № Z60.287.70280 від 29.12.2016 з дати укладення Договору, з якого виключити комісію за обслуговування кредитом та надати новий графік щомісячних платежів, відповідно до умов Договору та стягнути з відповідача судові витрати у сумі визначеній на дату прийняття судом рішення (а.с. 1-4).

Не погоджуючись із викладеними у позовній заяві обставинами представник відповідача подала до суду відзив, згідно якого вважає, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені виходячи з наступного. Позивач власноручно підписала довідку-повідомлення від 29.12.2016, чим підтвердила, що відповідач надала в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, а саме, в тому числі, але не виключно: сума кредиту - 70381,00 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 48 місяців; погашення основної суми кредиту: щомісячно; мету, для якої кредит може бути використаний: на поточні потреби; тип процентної ставки: змінювана; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; номінальна процентна ставка: 15,5 % (від залишкової суми кредиту); маржа: 6% (від залишкової суми кредиту); змінна частина ставки: 9,5% (від залишкової суми кредиту); реальна річна процентна ставка - 197,20%; сукупна вартість кредиту - 190734,25 грн.; плата за обслуговування кредитної заборгованості - 4,9% (від початкової суми кредиту). Крім того, у кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту, в тому числі про плату за обслуговування кредитної заборгованості (п. 1.1., п. 12.1., 6.1 Кредитного договору), всі інші істотні умови договору. За наведених обставин, позивач під час укладення кредитного договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила. Отже, дані з приводу встановлення у Кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості позивачу були достовірно відомі ще під час укладення Кредитного договору - 29 грудня 2016 року і позивач не вчинив жодних дій, які свідчили про те, що позивач не згоден з такою умовою. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, яка становить 4,9% від початкової суми кредиту, то така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, з врахуванням тієї обставини, що позичальник під час укладення Договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а зміст Договору жодним чином не порушує її законних прав та інтересів, не має підстав для повернення сплачених позивачем коштів за обслуговування кредиту, у зв`язку із чим представник позивача просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 39-41).

Також представник відповідача просила застосувати позовну давність про що подала заяву про застосування строку позовної давності у справі обґрунтовуючи тим, що згідно виписки по погашенню плати за обслуговування кредиту по Кредитному договору за період з 29.12.2016 по 14.11.2019 позивач систематично здійснювала погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості аж до листопада 2019 року. У свою чергу перший платіж в розмірі 5430,00 грн. позивачем був здійснений ще 31 січня 2017 року. Таким чином, позивач був наділений правом звернутися до суду з такими вимогами (позовом) лише до 30 грудня 2019 року, тобто до закінчення спливу трирічного строку позовної давності, який обраховується з наступного дня після укладення Кредитного договору. Починаючи з 30 грудня 2019 року таке право у позивача є втрачене. У свою чергу, позивач звернувся з таким позовом 28 січня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку. Позивач втратив право на визнання недійсними в судовому порядку пунктів 1.11, 1.12., 6.1. Кредитного договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016 з підстав спливу строку позовної давності, а тому позов позивача не підлягає задоволенню (а.с. 43-46).

Представник позивача не погоджуючись із викладеними у відзиві доводами подала до суду відповідь на відзив, згідно якої зазначила, що позивач не пам`ятає, щоб підписувала довідку-повідомлення щодо інформування про умови кредитування від 29.12.2016, примірника оригіналу у позивача не має, підпис на копії Довідки-повідомлення не схожий на підпис позивача, а тому твердження, що позивач її підписував власноруч не відповідає дійсності. В п. 1.12 Договору зазначена комісія за обслуговування кредиту, однак відповідачем не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що є порушенням ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування перевищує суму, яку позивач отримав в кредит більше ніж у два рази. Твердження відповідача стосовно фіксованої суми плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4,9% від початкової суми кредиту не відповідає дійсності, що підтверджено п. 6.1 Договору. З приводу заяви про застосування строку позовної давності, то позивач довідався про порушення свого права не в момент підписання Договору, оскільки не має юридичної освіти та не усвідомлював, що порушується його права, а після повідомлення щодо цього в мережі Інтернет та усної консультації з адвокатом. Також строк дії Договору закінчується 29.12.2020 року, тобто цей Договір є дійсним і строки спливу позовної даності не можуть бути застосовані до нього з моменту підписання Договору (а.с. 78-81).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

28.01.2020 представник позивача звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 1-4).

11.02.2020 у даній цивільній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.03.2020 (а.с. 35).

10.03.2020 до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив представника відповідача та заява про застосування строку позовної давності з додатками. Розгляд справи представник відповідача просила проводити у відсутність представника відповідача з огляду на територіальну віддаленість (а.с. 39-48).

12.03.2020 до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 52).

12.03.2020 судом було встановлено строк для подання відповіді на відзив та строк для подання заперечень та призначено розгляд справи по суті на 13.04.2020 (а.с. 55).

27.12.2020 до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив (а.с. 60-61).

10.04.2020 до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 65).

13.04.2020 судове засідання було відкладено на 05.05.2020 у зв`язку із неявкою сторін та клопотанням представника позивача про відкладення розгляду справи (а.с. 66).

05.05.2020 судом заслухано представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та оголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 69-70).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

29 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z60.287.70280.

Згідно з п. 1.1. зазначеного Кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 70381,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору, банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 48 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно з п.п 1.4, 1.5 Кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6,00% (маржу банк). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,50 %.

Пунктом 6.1. Кредитного договору визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором, та кінцевий термін повернення грошових коштів 29.12.2020 року.

Відповідно до п. 5.2. договору цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Пунктом 1.12 Кредитного договору сторонами погоджено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно п. 5.1. Кредитного договору, позивач заявляв та гарантував, що відповідач, перед укладенням Кредитного договору повідомив позивача в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України зазначена інформація йому відома та зрозуміла, ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору вручено Відповідачем при підписанні даного договору; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання використання та поширення через бюро кредитних історій, інформацію про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань (а.с. 5-6).

29 грудня 2016 року ОСОБА_1 підписавши заяву, приєдналася до Договору добровільного страхування життя № НПБ130801 від 23.05.2014 (а.с. 7).

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 сформованої станом на 14.11.2019 та копій квитанцій вбачається, що позивач з 31.01.2017 по 01.01.2020 систематично сплачувала щомісячні внески відповідно до графіку на погашення тіла кредиту, процентів та комісії, тобто погодилася з умовами Кредитного договору та виконувала їх (а.с. 8-19, 20).

Відповідно до копії заяви про видачу готівки № 308T01LD7B від 29 грудня 2016 року, позивач ОСОБА_1 отримала кошти у розмірі 56395,03 грн. за кредитним договором № Z60.287.70280 від 29.12.2016 (а.с. 21).

Згідно довідки-повідомлення, яка підписана ОСОБА_1 вбачається, що вона підтвердила, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» 29.12.2016 до підписання кредитного договору надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, в тому числі сума кредиту - 70381,00 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 48 місяців; погашення основної суми кредиту: щомісячно; тип процентної ставки: змінювана; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; номінальна процентна ставка: 15,5 % (від залишкової суми кредиту); маржа: 6% (від залишкової суми кредиту); змінна частина ставки: 9,5% (від залишкової суми кредиту); реальна річна процентна ставка - 197,20%; сукупна вартість кредиту - 190734,25 грн.; плата за обслуговування кредитної заборгованості - 4,9% (від початкової суми кредиту). Наведена інформація є доступною та зрозумілою ОСОБА_1 (а.с. 48).

IV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та представником відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При укладенні 29.12.2016 року спірного Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконував умови кредитного договору та сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості, останній платіж у січня 2020 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом.

Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом.

Підписуючи договір, позивач чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах (а.с. 5-6, 48), при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї як споживача.

Більше того, підписуючи кредитний договір № Z60.287.70280 від 29.12.2016 та довідку-повідомлення позивач ОСОБА_1 засвідчила факт ознайомлення її з його умовами та надала свою згоду на отримання послуги на цих умовах.

Відповідне повідомлення здійснене саме у письмовій формі, і такий письмовий доказ зазначеного факту є достатнім. Адже закон містить вимогу повідомити споживача про певні умови, але не містить вимоги підписання споживачем саме такого документа, у якому такі умови були би повністю викладені. У цьому контексті, крім іншого, відрізняються між собою поняття «умови, про які кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача перед укладенням кредитного договору» (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з однієї сторони, та поняття «істотні умови договору» (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з іншої сторони.

Таким чином, свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Суд констатує той факт, що укладення кредитного договору було волевияленням позивача. Тому, суд не може прийняти до уваги доводи позивача, в тій частині, що даний кредитний договір був укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Також, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, позивач ОСОБА_1 не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і навіть не зверталася до кредитора за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Як встановлено судом, відповідачем надано позивачу кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором.

Відтак, оскільки позивач добровільно погодилася з відповідними умовами кредитного договору, виконувала його з моменту укладення, сплачуючи кредит, про що свідчать квитанції та виписки, вказаний кредитний договір визнаний недійсним бути не може.

Обравши способом захисту своїх прав визнання умов (пунктів) кредитного договору недійсними з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, ОСОБА_1 з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надала.

Доводи ОСОБА_1 в частині несправедливості та суперечливості певних положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору ОСОБА_1 була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов`язання добровільно.

Згідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно із п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Згідно із п. 2.4 Правил Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів (п. 2.5 Правил).

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша -ні), - Закон України «Про захист прав споживачів» мав на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами укладуваного ним договору на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника - споживача. Дані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Закон України «Про захист прав споживачів» ніяким чином не звільняв споживача (позичальника) від його обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

До матеріалів справи позивачем долучено копію Кредитного договору № Z60.287.70280, в якому під п. 6 міститься Графік щомісячних платежів, п.п. 6.1 - щомісячні внески наведені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_4 . Даний документ підписаний позичальником в графі «з тарифами ознайомлений» в кінці документу.

З аналізу даного документу, можна дійти висновку, що він не є занадто громіздким, чи об`ємним, що могло б розглядатись як суттєва і об`єктивна перешкода у його вивченні споживачем; він не є незрозумілим чи заплутаним, чи викладеним складними сентенціями, чи викладеним у такий спосіб, що його не може зрозуміти звичайний споживач (особа без відповідного фаху і знань), розуміння даного документу потребує звичайного рівня інтелектуальних здібностей і не потребує фахових знань. Зокрема, в ньому наглядно, прозоро і зрозуміло прописано необхідні суттєві умови договору, який укладається, про суму кредиту, строки і порядок повернення, про процентну ставку і її розрахунки, визначені всі інші умови і наслідки невиконання умов договору, в ньому наведені розрахунки платежів, і крім того, в останньому розділі 6 Договору безпосередньо перед підписом позичальника, вказано суму щомісячного платежу та плату за обслуговування, тобто зміст вказаного договору відповідає вимогам закону з цього приводу.

Суд не вбачає підстав для визнання умов договору такими, що вносять суттєвий дисбаланс у розподіл прав та обов`язків між сторонами, або як такий, що містить приховані і суттєві обтяження чи обмеження для споживача, що давало б підстави для визнання його несправедливим. Всі негативні для споживача-позичальника наслідки, передбачені умовами договору є адекватними і відповідними змісту договору кредиту. Тому відсутні підстави для визнання недійсними пунктів договору як таких, що є наслідком нечесної практики кредитора, або як таких, що укладені на вкрай несправедливих для споживача умовах.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і підстав та обґрунтувань, викладених у позовній заяві, не встановив таких умов, які б могли бути визнані несправедливими у розумінні норми закону. У даному випадку суд рахує, що всі умови договору були для споживача прозорими, зрозумілими, і підписання договору було дійсним волевиявленням позичальника, спрямованим на реалізацію бажання отримати кредитні кошти на умовах обов`язковості їх повернення зі сплатою відсотків і певними негативними наслідками у разі порушення умов, що стосуються повернення кредитних коштів та сплати відсотків. Суд не вбачає підстав для висновку, що позивач не розуміла дійсної природи договору і вказаних наслідків, зокрема виникнення у неї вказаних обов`язків. Суд виходить з того, що позивач усвідомлював характер і природу укладеного договору (кредиту), передбачав і не міг не передбачити та не міг не усвідомлювати необхідність виконання вказаних зобов`язань після отримання кредитних коштів, і був згоден на такі дійсно дещо обтяжуючі для нього умови (необхідність повернення в цілому більшої кількості грошових коштів, ніж буде отримано за договором), але вже після їх отримання позичальник змінив свою думку з приводу тих наслідків отримання кредитних коштів, на які був згоден до та під час підписання договору.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Згідну пункту 4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.

Так, у пункті 6.1 Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту.

Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає Позивач.

У свою чергу, згідно п. 1.12. Кредитного договору сторонами погоджено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно довідки-повідомлення, яку власноручно підписала позивач та якою погодилася, що плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена у розмірі 4,90% від початкової суми кредиту, яку позивач, згідно п. 1.12 Кредитного договору, щомісячно повинна сплачувати в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Посилання позивача, у позовній заяві, на постанову Верховного Суду України від 27.12.2018 року у справі № 61-21827 св 18, та Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року за №15- рп/2011 є не актуальним та безпідставним і не може слугувати підставами для задоволення позову, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитних договорах, що укладались банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VIII без врахування особливостей Закону України «Про споживче кредитування».

До того ж, слід зазначити, що постанови Верховного Суду України від 27.12.2018 року у справі № 61-21827 св 18 не існує, оскільки 61-21827 св 18 це номер провадження.

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 467/555/19 від 26.12.2019.

Таким чином, судом встановлено, що оспорювані позивачем умови (пункти) кредитного договору підписані сторонами, які досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору, більш того, позивач сплачував 3 роки щомісячні платежі за цим договором, що свідчить про визнання його умов не тільки на момент підписання договору, а і в подальшому при його виконанні, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсною умову п. 1.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, якою передбачено повернення його разом з процентними платежами (платою за обслуговування кредитної заборгованості), визнання недійсною умову п. 1.12. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, визнання недійсним п. 6.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016 в частині визначеної в графіку щомісячних платежів комісії у сумі 161823,39 грн. задоволенню не підлягають.

Так, враховуючи, що вимоги про зобов`язання відповідача повернути суму сплаченої комісії у розмірі 128968,68 грн. на картковий рахунок позивача, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячних платежів за Договором № Z60.287.70280 від 29.12.2016 з дати укладення Договору, з якого виключити комісію за обслуговування кредитом та надати новий графік щомісячних платежів є похідними від вимог щодо визнання недійсними умов п. 1.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, якою передбачено повернення його разом з процентними платежами (платою за обслуговування кредитної заборгованості), умов п. 1.12. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, визнання недійсним п. 6.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016 в частині визначеної в графіку щомісячних платежів комісії у сумі 161823,39 грн., то відповідно у зв`язку з тим, що суд не знайшов підстав для визнання вищезазначених умов договору недійсними, то і відповідно підстав для повернення суми сплаченої комісії у розмірі 128968,68 грн. на картковий рахунок позивача, здійснення перерахунку щомісячних платежів за Договором № Z60.287.70280 від 29.12.2016 з дати укладення Договору, з якого виключити комісію за обслуговування кредитом та надання нового графіку щомісячних платежів, відповідно до умов Договору, у суду не має, а тому у задоволенні цих вимог також необхідно відмовити.

Також, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Крім того, у п. 5.5. кредитного договору, сторони домовились, що строк позовною давності за цим Договором, у тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється тривалістю 3 (три) роки. Позовна давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентах, платі за обслуговування кредитної заборгованості, інших грошових внесків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому правило ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності та враховуючи, що ОСОБА_1 є стороною кредитного договору, про факт укладення договору їй було відомо з моменту його укладення, тобто з 29.12.2016, то відповідно позивач був наділений правом звернутися до суду з такими позовними вимогами лише до 30 грудня 2019 року, однак до суду позивач звернувся аж 28 січня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У ході розгляду справи представником відповідача Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 43-44).

Доводи представника позивача ОСОБА_2 з приводу того, що позивач довідався про порушення свого права не в момент підписання Договору, оскільки не має юридичної освіти та не усвідомлював, що порушується його права, а після повідомлення щодо цього в мережі Інтернет та усної консультації з адвокатом та з приводу того, що строк дії Договору закінчується 29.12.2020 року, тобто цей Договір є дійсним і строки спливу позовної даності не можуть бути застосовані до нього з моменту підписання Договору не заслуговують на увагу, оскільки позивач, по-перше, не звертався до суду із заявою (клопотанням) про поновлення строку позовної давності, по-друге, у цьому питанні слід також виходити з положення, закріпленого ч. 2 ст. 68 Конституції України, про те, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (у тому числі - цивільно-правової відповідальності за порушення взятих на себе договірних зобов`язань), по-третє, строк позовної давності вимог, які пред`явила позивач в даному випадку, а саме визнання недійсним окремих умов кредитного договору не може відраховуватися з іншої дати, окрім як дати підписання цього договору, оскільки саме з цієї дати позивачу стало відомо про порушення її прав.

Верховний Суд України у постанові по справі №6-152цс14 від 29.10.2014 дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. ВСУ вказує, що норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало відомо про порушення права, покладається на Позивача.

Враховуючи, що ОСОБА_1 була обізнана про укладення кредитного договору, його умови та мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення її прав, а, отже, могла звернутися до суду в межах строку загальної позовної давності.

Згідно із роз`ясненнями викладеними в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, враховуючи, що за результатом вирішення даного спору по суті суд ухвалює рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог через його недоведеність та необґрунтованість, то в суду відсутні правові підстави для застосування інституту, що регламентує наслідки спливу строку позовної давності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно ч. 1, 2 статті ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави, витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 259, 509, 512-517, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 612, 623, 1048, 1050, 1054-1055 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 4, 5, 13, 76, 77, 80-82, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, буд. 11, ) про визнання недійсним умову п. 1.1. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, якою передбачено повернення його разом з процентними платежами (платою за обслуговування кредитної заборгованості), визнання недійсним умову п. 1.12. Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016, в частині, за якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, визнання недійсним п. 6.1.Договору № Z60.287.70280 від 29.12.2016 в частині визначеної в графіку щомісячних платежів комісії у сумі 161823,39 грн., зобов`язання відповідача повернути суму сплаченої комісії у розмірі 128968,68 грн. на картковий рахунок позивача, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячних платежів за Договором № Z60.287.70280 від 29.12.2016 з дати укладення Договору, з якого виключити комісію за обслуговування кредитом та надати новий графік щомісячних платежів, відповідно до умов Договору - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15.05.2020.

Головуючий суддя: К.С. Маштак