Номер провадження 22-ц/804/798/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/12331/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 грудня 2019 року (суддя Чернобай А.О.),

в с т а н о в и в :

15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства Оборони України про відшкодування майнової шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 січня 2019 року приблизно о 09 годині 30 хвилин у м. Краматорську по вул. О.Тихого біля будинку 12, водій ОСОБА_2 , який на той час був військовослужбовцем та знаходився у трудових відносинах з відповідачами, керуючи транспортним засобом Камаз 43105 д/н НОМЕР_2 , який належить ВЧ НОМЕР_1 , порушив п. 13.1 ПДР України та скоїв зіткнення з належним позивачці транспортним засобом Renault Trafic, номерний знак НОМЕР_3 . Постановою Краматорського міського суду ОСОБА_2 був визнаний винним у даній ДТП та притягнутий до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Позивачка відремонтувала свій автомобіль та за ремонт сплатила 95460 грн. Цивільна відповідальність відповідачів не була застрахована. Позивачка теж не мала поліса обов`язкового страхування. Просила стягнути солідарно з Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства Оборони України на її користь матеріальну шкоду у розмірі 95460 грн., судовий збір у розмірі 954,60 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства Оборони України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування майнової шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 60099,54 грн. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 601 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилась військова частина НОМЕР_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не враховано, що заподіювачем шкоди є не військова частина НОМЕР_1 , яка є неналежним відповідачем, а молодший сержант ОСОБА_2 , який був визнаний винним у скоєнні ДТП за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ст. 1166 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Жодних протиправних дій військової частини НОМЕР_1 , які призвели до завдання матеріальної шкоди, не встановлено, що унеможливлює настання цивільної відповідальності військової частини НОМЕР_1 щодо спричинення матеріальної шкоди позивачці. Також транспортний засіб КАМАЗ НОМЕР_4 , що належний військової частини НОМЕР_1 , був у технічно справному стані, а шкода, завдана майну позивачки, була спричинена внаслідок протиправної поведінки молодшого сержанта ОСОБА_2 , який перебував у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання алкоголю. Також суд, задовольняючи позовні вимоги, посилається на звіт №09/19 експертного автотоварознавчого дослідження, відповідно до якого майнові збитки, завдані власнику автомобіля Renault Trafic, складають 60099,54 грн., про існування вказаного звіту відповідачу стало відомо тільки після отримання рішення, що позбавило військову частину НОМЕР_1 перевірити достовірність відомостей, вказаних в звіті та викликати в суд в якості свідка експерта.

Позивачкою, відповідачем Міністерством оборони України, третьою особою ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надано.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідач Міністерства оборони в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно постановою Краматорського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року встановлено, що 16 січня 2019 року о 19 год. 30 хв. у м. Краматорськ по вул. О.Тихого біля будинку 12 водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Камаз 43105, д/н НОМЕР_5 , по мокрому засніженому асфальтному покриттю з боку вул. Паркова у напрямку пр-ту Мира, не дотримався безпечної дистанції та скоїв наїзд на стоячий попереду нього в попутному напрямку транспортний засіб Renault Trafic, д/н НОМЕР_3 , який внаслідок цього в некерованому стані скоїв наїзд на стоячий попереду нього в попутному напрямку транспортний засіб Renault Trafic, д/н НОМЕР_6 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, тобто ОСОБА_2 порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що тягне за собою відповідальність за ст. 124 КУпАП. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законної сили 04 березня 2019 року (а.с.18).

Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля Renault Trafic, д/н НОМЕР_3 є позивачка ОСОБА_1 (а.с. 4).

Як вбачається з постанови Краматорського міського суду Донецької області від 19 лютого 2019 року, копії протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №157692 від 16 січня 2019 року, акту приймання автомобіля на ремонт, акту огляду транспортного засобу, автомобіль Renault Trafic, д/н НОМЕР_3 , який належить на праві власності позивачці отримав механічні пошкодження (а.с.18, 40, 6, 89-94).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 ніс військову службу за контрактом, зокрема під час скоєння ДТП виконував службові обов`язки водія військової частини НОМЕР_1 на автомобілі КАМАЗ 43101 військовий номер НОМЕР_5 , який закріплений на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 ніс військову службу за контрактом, зокрема під час скоєння ДТП виконував службові обов`язки водія військової частини НОМЕР_1 на автомобілі КАМАЗ 43101 військовий номер НОМЕР_5 , який закріплений на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_1 (як зазначив у відзиві представник Міністерства оборони України).

Згідно довідки № 70/15 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) військова частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код 26614840, має статус юридичної особи, місцезнаходження м. Конотоп Сумська область, організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), вид діяльності за КВЕД - діяльність у сфері оборони (а.с.98).

Відповідно до звіту № 09/19 експертного автотоварознавчого дослідження, виконаного 25 січня 2019 року судовим експертом з правом проведення автотоварознавчих експертиз ОСОБА_3 , вартість майнового збитку, заподіяного власнику автомобіля Renault Trafic, д/н НОМЕР_3 складає 60099,54 грн. (а.с.77- 95).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена ДТП сталася в наслідок невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.п.13.1 Правил дорожнього руху України і його дії перебували в причинному зв`язку з настанням ДТП. Тому, відповідач військова частина НОМЕР_1 як володар джерела підвищеної небезпеки повинно нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду.

Апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанцій встановлено, що КАМАЗ 43101 військовий номер НОМЕР_5 на час ДТП перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 і належав їй на праві оперативного управління. Отже, висновки суду про те, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є обґрунтованими. А отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів зазначено у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На обґрунтування розміру матеріальної шкоди відповідно до звіту № 09/19 експертного автотоварознавчого дослідження від 25 січня 2019 року вартість майнового збитку, заподіяного власнику автомобіля Renault Trafic, д/н НОМЕР_3 , складає 60099,54 грн. (а.с.77- 95).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача ВЧ НОМЕР_1 на користь позивачки в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 60099,54 грн.

При цьому, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростований. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачу не було відомо про наявність в матеріалах справи автотоварознавчого дослідження, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до статті 43 ЦПК України учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних протиправних дій військової частини НОМЕР_1 , які призвели до завдання матеріальної шкоди, не встановлено, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова