Постанова

Іменем України

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 754/14843/16-ц

провадження № 61-3877св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року у складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про вселення.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі чинять йому перешкоди у вселенні до зазначеної квартири, що призводить до порушення його законних прав та інтересів, як власника нерухомого майна.

Посилаючись на наведене, позивач просив вселити його до належної йому на праві власності квартири

АДРЕСА_1 .

У березні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя

від 19 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., зареєстрованого в реєстрі № 715; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 27 травня 2016 року за іпотечним договором

від 19 березня 2010 року; застосувати наслідки недійсності зазначених правочинів, визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , та поновити право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на зазначену квартиру шляхом державної реєстрації.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 та порушують його законні права та інтереси.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували положення статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, а тому дійшли помилкового висновку про недоведеність порушення відповідачами його прав на безперешкодне користування належним йому на праві власності нерухомим майном. 19 березня 2010 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та відповідачами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальників 11 400 доларів США, зі строком повернення - 19 березня 2013 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 19 березня 2010 року між ОСОБА_5 та відповідачами укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого сторони домовилися про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру

АДРЕСА_1 , шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. 27 травня 2016 року між ним та ОСОБА_5 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року), відповідно до якого

ОСОБА_5 відступив йому право вимоги за вказаним правочином, у порядку, обсязі та на умовах, визначених зазначеним договором. Оскільки відповідачі проігнорували його вимогу про повернення заборгованості за договором позики у тридцятиденний термін, він з метою задоволення вимог за договором позики, відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», та пункту 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя звернувся до нотаріуса, як державного реєстратора, із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки, який 24 жовтня 2016 року прийняв рішення про реєстрацію за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Чинне законодавство прямо встановлює заборону на обмеження чи втручання у право власності, однак після набуття ним права власності на спірну квартиру, відповідачі продовжують у ній проживати, чим створюють йому перешкоди у вселенні до неї, а тому вважав, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його вимоги про вселення, тим самим спонукаючи його до самостійного вирішення зазначеного питання у позасудовому порядку, балансуючи на межі кримінального закону.

Суд першої інстанції неповно дослідив матеріали справи та не встановив жодної правової підстави, з якої він не міг би бути вселений до належної йому на праві власності квартири, а апеляційний суд у порушення вимог статей 367, 374 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначені недоліки не усунув, у тому числі, не перевірив посилання суду першої інстанції на те, що на підтвердження позовних вимог він нібито надав не завірені належним чином копії документів, тоді як ЦПК України у редакції до 15 грудня 2017 року не містив вимог щодо порядку засвідчення наданих суду копій. Зауважив, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм під час застосування процесуального закону та безпідставно відмовив у захисті його прав лише на тій підставі, що він не завірив належним чином, подані ним докази, а тому він, усунувши зазначені недоліки, долучив до поданої ним апеляційної скарги, належним чином завірені копії документів, однак апеляційний суд зазначене питання взагалі не досліджував, що призвело до грубого порушення його процесуальних прав, зокрема права на справедливий судовий розгляд.

Відзив на касаційну скаргу подано не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції та передана 14 березня

2019 року для розгляду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 березня 2010 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (позичальники) укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальників

11 400 доларів США, на строк по 19 березня 2013 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 19 березня

2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого сторони домовилися про досудове звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

27 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року), відповідно до умов якого ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги за вказаним правочином, у порядку, обсязі та на умовах, визначених зазначеним договором.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

У силу частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

ОСОБА_1 просив вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що після набуття ним права власності на спірну квартиру, відповідачі продовжують у ній проживати та чинити перешкоди у його вселенні до зазначеної квартири, чим порушують його законні права та інтереси, як власника зазначеного нерухомого майна. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду копію договору позики від 19 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 492, копію договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 494, копію договору відступлення права вимоги (цесії) від 27 травня 2016 року за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 715, копію його вимоги до відповідачів про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договором позики, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання, та копію інформаційної довідки про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним (позивачем).

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо.

Відповідачі вселилися та користуються спірною квартирою на законних підставах, вимог про їх виселення позивач не заявляв, сам по собі факт проживання їх у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вони чинять перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири.

Установивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності спірної квартири, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у його позовній заяві та апеляційній скарзі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким була надана належна оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак