Провадження №2/523/992/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі

головуючого судді - Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання Мица А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з вимогами про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовано тим, що 27.08.2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири квартири АДРЕСА_1 .

Після придбання квартири встановлено, що в квартирі прописана відповідач.

07.09.2019 року на зазначену адресу відповідача направлено вимогу про добровільне усунення перешкод в користуванні та зняття з реєстраційного обліку, яка була проігнорована відповідачем.

Зазначене порушує права власника майна, змушує додатково сплачувати кошти за комунальні послуги.

Позивач посилається на положення ст.41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 386,405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України.

Відповідачем відзиву на позов не надано.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідач заяв та клопотань суду не надав.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Додатково повідомив про наявність заочного рішення Суворовського районного суду м.Одеси по цивільній справі (№523/17339/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Зазначеним рішенням суду позов задоволено, ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Суд розглядає справу відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.

Судом встановлено:

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.08.2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 продали а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.08.2019 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно до довідки №743 від 31.10.2019 року, виданої ЖБК «Іллічівський 24», в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована з 04.05.1988 року ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 родичка колишніх власників (а.с.7).

Кур`єрською службою доставки підтверджено, що ОСОБА_2 , за адресом: квартира АДРЕСА_1 , лист-вимогу про усунення перешкод в користуванні майном отримала, від підпису відмовилась (а.с.8).

Заявою позивача від 21.12.2019 року в правоохоронні органи викладено обставини, що в квартирі АДРЕСА_1 незаконно проживає ОСОБА_2 , не відкриває двері для усунення аварійного пошкодження водопровідної труби, веде себе неадекватно (а.с.15-17).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.02.2020 року по цивільній справі (№523/17339/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, позов задоволено, ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . В мотивувальній частині зазначеного рішення встановлено, що відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року по справі №569/4373/16-ц вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

З довідки ЖБК «Іллічівський 24» вбачається, що відповідач набула право користування спірним житлом згідно із законом, з 04.05.1988 року, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї колишніх власників - членів житлово-будівельного кооперативу.

Також у договорі купівлі-продажу сторони зазначили, що жодні треті особи не мають майнових прав на квартиру, що не відповідало дійсності.

Крім того, під час огляду квартири набувач мав можливість виявити, що відповідач проживає у квартирі, та з`ясувати в нього підстави такого проживання, а також довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі після її відчуження або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишніх власників квартири.

Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.

Однак позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору.

Відчуження спірної квартири попередніми власниками, членом сім`ї яких є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1988 року.

При цьому договір купівлі-продажу, на який посилається позивач, вочевидь не відповідав добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право відповідача на користування цією квартирою.

Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 27.08.2019 року були недобросовісними стосовно відповідача та спрямованими на позбавлення її права користування житлом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишніх власників цього житла, не поставив під сумнів наявність у нього іншого житла, розуміючи що відповідач набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то суд вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Крім іншого, обставини що встановлені заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.02.2020 року, яке набрало законної сили, а саме, що відповідач не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться - явно протилежні підставам позову що розглядається і ставить під сумнів докази надані позивачем щодо обставин викладених у заяві позивача до правоохоронних органів від 21.12.2019 року та обставин отримання відповідачем листа-вимоги про усунення перешкод.

Суд відхиляє посилання позивача на положення ст.ст. 150, 156 ЖК України, так як вони не стосуються предмету позову.

Отже, позовна вимога про виселення відповідача без надання іншого житла не відповідає змісту чинного законодавства та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Повний текст рішення складено 01.04.2020 року.

Суддя