П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 квітня 2020 року місто Київ

справа № 357/11121/19

провадження №22-ц/824/4532/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «Салон-перукарня «Золушка»

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон - перукарня «Золушка»

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Кошель Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон - перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Салон -перукарня «Золушка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що вона працювала у відповідача з липня 1992 року до 31 березня 2017 року, коли була звільнена за власним бажанням. В день звільнення роботодавець не провів з нею повного розрахунку, не виплатив заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року її позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29599рн.68 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 квітня 2017 року по 4 жовтня 2018 року в розмірі 29394 грн.36 коп.

Рішення набрало законної сили 6 березня 2019 року, перебувало на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби. Фактично розрахунок по заборгованій заробітній платі відповідачем був проведений лише 23 вересня 2019 року.

Посилаючись на те, що відповідач не провів з нею повний розрахунок при звільненні, та враховуючи, що з моменту ухвалення рішення суду до фактичного його виконання пройшло 242 робочих дні, просила відповідно до ст..117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 19360 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стгянуто з ТОВ «Салон - перукарня «Золушка» середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 5 жовтня 2018 року по 23 вересня 2019 року у розмірі 13123 грн.66 коп. та 768 грн.40 коп. судового збору, разом 13892 грн.06 коп. В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнувши з останньої на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості судового рішення. Зокрема, посилається на те, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018року набрало законної сили з 6 березня 2019 року, а отже строк виконання рішення настав з 6 березня 2019 року, а тому, враховуючи зазначене, суд першої інстанції, на думку апелянта, дійшов хибного висновку про те, що початок затримки розрахунку необхідно обраховувати з 5 жовтня 2018 року, тобто наступного дня за днем ухвалення судового рішення у справі № 357/1224/18і по день фактичного розрахунку, тобто по 23 вересня 2019 року, що складає 242 робочі дні. Крім того, апелянт вважає, що прострочення виплати позивачеві відбулося не з вини відповідача, оскільки до списання виконавчою службою з рахунку відповідача коштів на виконання рішення суду, на рахунки відповідача був накладений арешт, що унеможливлювало виплату відповідачем коштів позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу ТОВ «Салон - перукарня «Золушка» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві ОСОБА_1 зазначила, що датою початку затримки у виплаті остаточного розрахунку є 1 квітня 2017 року, а датою фактичного розрахунку є 23 вересня 2019 року. Оскільки відповідач самостійно не мав наміру виконувати норми чинного законодавства України, то позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Рішення суду, яким з відповідача стягнута заборгованість по заробітній платі, виконане відповідачем майже через рік, при цьому відповідач мав можливість розрахуватися з позивачем до накладення виконавчою службою арешту на його рахунки.

У запереченні на відзив представник апелянта зазначив про те, що товариство не мало реальної можливості своєчасно погасити заборгованість, оскільки на рахунку ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» були відсутні кошти, достатні для погашення заборгованості, а в подальшому на поточний рахунок був накладений арешт.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що на підставі наказу № 1-к від 2 липня 1992 року ОСОБА_1 була прийнята по переводу на посаду перекуря на підприємство «Золушка» . 31 березня 2017 року на підставі наказу № 12 позивачка була звільнена з власним бажанням, згідно ст..38 КЗпП України.

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Салон - перукарня «Золушка» із заявою про те, що при звільненні було порушено вимоги ст.116 КЗпП, зокрема не виплачена заробітна плата за березень 2017 року та не виплачена компенсація за невикористані відпустки за період з 1992 року по 1 квітня 2017 року. Враховуючи викладене вимагал, не пізніше наступного робочого дня, з дати отримання цієї заяви, виплатити належну їй заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки, та виплатити середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку. Заява залишилась без задоволення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року у справі № 357/1224/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ТОВ «Салон-перукарня «Золушка» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 29599 грн.68 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 квітня 2017 року по 4 жовтня 2018 року в розмірі 29934 грн.9 коп. В решті вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 6 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

4 квітня 2019 року в Білоцерківському міському відділі ДВС ГТ УЮ у Київській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 357/1224/18

5 квітня 2019 року постановою державного виконавця Білоцерківського міськрайонного відділу ДВС ГТ УЮ у Київській області Піонтківської А.В. відкрито виконавче провадження № 58803460 про примусове виконання виконавчого листа № 357/1224/18.

Постановою головного державного виконавця Білоцерківського міськрайонного відділу ДВС ГТ УЮ у Київській області Рябокінь М.В. від 30 вересня 2019 року закінчено виконавче провадження № 58803460 у зв`язку з фактичним стягнення сум за виконавчим документом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням у справі № 357/1224/18 встановлено обов`язок ТОВ "Салон-перукарня «Золушка» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за невикористану відпустку. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не довів відсутність його вини у затримці розрахунків позивачем. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Початком затримки розрахунку суд першої інстанції вважав 1 квітня 2017 року. Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із суми середнього заробітку за один день роботи в розмірі 54 грн.23 коп.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним рорахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст..116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Установлено, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 31 березня 2017 року, в день звільнення відповідач в порушення вимог ст..116 КЗпП України розрахунку з позивачем не провів. Такі обставини встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року.

Фактично розрахунок заборгованості по заробітній платі з ОСОБА_1 був проведений відповідачем 23 вересня 2019 року. Отже, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 1 квітня 2017 року по 23 вересня 2019 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний здійснити відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , тобто з 1 квітня 2017 року по 23 вересня 2019 року, оскільки в цей період відповідач допустив порушення вимог ст..116 КЗпП України. Зважаючи на те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року за період з 1 квітня 2017 року по 4 жовтня 2018 року з відповідача вже стягнуто середній заробіток, тому суд першої інстанції правильно визначив період, за який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відшкодування, передбачене ст..117 КЗпП України.

Визначений у статті 117 КЗпП України період затримки розрахунку не може бути зменшений на строк набрання рішенням законної сили, а тому доводи апеляційної скарги в тій частині, що початком періоду розрахунку є 6 березня 2019 року - дата набрання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2018 року законної сили, не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у відповідача були відсутні кошти, достатні для проведення розрахунку з позивачем, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за затримку розрахунку ( роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості проведення з ОСОБА_1 розрахунку при її звільненні відповідачем, у передбаченому ст..ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано. Надана відповідачем виписка по поточному рахунку ТОВ «Салон-перекурня «Золушка» за період з 1 січня 2019 року по 28 жовтня 2019 року не дає підстав уважати, що у відповідача були відсутні кошти на день звільнення позивача.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон - перукарня «Золушка» - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 10 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус