Номер провадження: 22-ц/813/3920/20
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерціний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року представник ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279- 021/06Р у розмірі 10 544,97 доларів США.

Позов мотивований тим, що 26 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» (перейменований у Акціонерне товариство «Правекс Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3279-021/06Р, відповідно умов якого відповідач отримала кредит в іноземній валюті на загальну суму 20 270 доларів США на строк з 26 жовтня 2006 року до 26 жовтня 2013 року зі сплатою 11,99 % річних за користування ним, який зобов`язувалась повернути в порядку та строки визначені цим договором. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за даним кредитним договором 26 жовтня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 3279-021/06Р. У період користування кредитними коштами ОСОБА_1 були здійснені часткові платежі щодо погашення основної суми кредиту, проте її заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 3279-021/06Р від 26 жовтня 2006 року в повному обсязі не погашена та станом на 18 липня 2015 року становить 10 544,97 доларів США, з яких борг за кредитом - 6 602,22 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 3 889,17 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 53,58 доларів США. Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р у розмірі 10 544,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 лютого 2016 року становить суму, еквівалентну 275 750,96 грн.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.10.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19.10.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Публічне акціонерне товариство Комерціний банк «Правекс-Банк» будучи належним чином повідомленим до суду апеляційної інстанції в судове засідання явку свого представника не забезпечило, заяви про відкладення розгляду справи не подавало.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в особі їх представника на стадії апеляційного розгляду - адвоката Кротова С.В. (а. с. 155, 159), в судове засідання не з`явилися, про відкладення розгляду справи заяви не подали.

Відповідно до ч.4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 06.11.2019 року у справі № 817/66/16 зазначила, що нормами статті 26 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги і укладення договору про надання правової допомоги є професійним обов`язком адвоката, передбаченим законом.

Як вбачається з умов договору № 006/2016 від 19.05.2016 року (а. с. 153-154), укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кротовим С.В., який разом з ордером серії ОД № 062677 від 19.10.2016 року представлений в якості підтвердження представництва інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, вбачається, що даний договір є безстроковим, набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за вказаним договором і може бути розірваний за взаємною письмовою згодою Сторін, а також в інших випадках передбачених законодавством України.

Аналогічні умови містяться у договорі № 008/2016 від 24.05.2016 року (а. с. 156-157), укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Кротовим С.В., який представляє інтереси клієнта на підставі ордеру серії ОД № 062678 від 19.10.2016 року.

Будь-яких заяв та доказів розірвання договорів представництва інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокатом Кротовим С.В. до суду апеляційної інстанції не представлено.

В свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 достовірно знаючи про скасування Верховним Судом 18.09.2019 року оскаржуваної ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.10.2016 року і направлення справи на новий апеляційний розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 , розумного інтересу та контролю за рухом справи не проявили.

Судова колегія враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що справа розглядається в судах з серпня 2015 року, не знаходить підстав для відкладення апеляційного розгляду цієї справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального

права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам у повній мірі, не відповідає.

Задовольняючи позов у повному обсязі, стягуючи з солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р у розмірі 10 544,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15 лютого 2016 року становить суму, еквівалентну 275 750,96 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у порушення умов кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р позичальник ОСОБА_1 не виконала зобов`язання перед банком, з огляду на що банк надіслав на її адресу та адресу поручителя ОСОБА_2 письмові вимоги про виконання порушеного зобов`язання, які не були виконані.

Проте повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідно до кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р (далі - кредитний договір), укладеного між АКБ «Правекс-Банк» і ОСОБА_1 , банк надав позичальнику кредит у іноземній валюті на загальну суму 20 270 доларів США на строк з 26 жовтня 2006 року до 26 жовтня 2013 року зі сплатою 11,99 % річних;

-відповідно до п. 4.4. кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами у сумі 242 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця;

-відповдно до п. 4.5. кредитного договору відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування коштами протягом місяця) у термін до 10 числа місяця наступного за місяця нарахування відсотків, а також на момент припинення дії Договору, зазначеного у п. 1.2. кредитного договору);

-згідно з пунктом 10.1 кредитного договору, за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної у пункті 1.2. даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення;

-виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою, про що 26 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 3279-021/06Р;

-відповідно до пункту 1.1. зазначеного договору поруки, поручитель несе солідарну майнову відповідальність перед банком за невиконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р і можливих змін та доповнень до нього;

-у порушення умов кредитного договору від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р відповідач своїх зобов`язань перед банком належним чином не виконала;

-через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р на її адресу та адресу поручителя ОСОБА_2 були направлені письмові вимоги про виконання порушеного зобов`язання, які не виконані відповідачами.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Верховний суд у постанові від 18 вересня 2019 року зазначив, що:

«Відмовляючи у врахуванні доводів ОСОБА_1 про закінчення позовної давності та застосування відповідних правових наслідків, встановив дотримання позивачем загальної позовної давності, зауважив на тому, що термін повернення кредиту встановлено у кредитному договорі до 26 жовтня 2013 року, досудова вимога була направлена 28 березня 2014 року, останній платіж по погашенню заборгованості здійснено 01 травня 2014 року, банк звернувся до суду 17 серпня 2015 року.

Однак, апеляційний суд не дав правової оцінки заяві відповідача про застосування спеціальної позовної давності у один рік щодо вимог банку стосовно стягнення неустойки, яка була нарахована позивачем у розмірі 3889,17 доларів США за несвоєчасне погашення кредиту, а також у розмірі 53,58 доларів США за несвоєчасне погашення відсотків.

Крім того, встановлюючи момент початку обрахування позовної давності за вимогою щодо стягнення заборгованості за кредитом і процентами, суди попередніх інстанцій не в повному обсязі встановили фактичні обставини справи, що мають значення.

Так, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , повинен був дослідити графік погашення кредитної заборгованості, його дотримання позичальником і встановити у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така дія не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

В оскаржуваних судових рішення не міститься висновків суду щодо зазначених обставин.

Крім того, у тих випадках, коли у зв`язку з порушенням графіку платежів за кредитним договором, умови якого передбачають дострокове повернення кредиту в разі прострочення зобов`язання, термін повернення кредиту змінюється, і саме з цього моменту починається відлік позовної давності».

Судова колегія при новому апеляційному розгляді справи виходить з наступного.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526, частини першої статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що банк виконав умови передбачені кредитним договором, виділивши позичальнику кредит в сумі 20 270 доларів США на строк з 26 жовтня 2006 року до 26 жовтня 2013 року зі сплатою 11,99 % річних.

Встановивши факт виконання кредитором зобов`язань за кредитним договором і фактичну видачу кредитних коштів позичальнику, враховуючи не доведення позичальником своєчасності та повноти виконання ним зобов`язань за кредитним договором і, як слідство, відсутності заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вірно вважав, що у позичальника перед банком утворилась прострочена заборгованість за кредитним договором № 3279-021/06Р від 26.10.2006 року.

Однак правильно встановивши, що внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення грошових коштів у позичальника виникла перед банком заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції разом з тим не приділив достатньої уваги відповідності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості законодавству і обґрунтованості заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі, який дорівнює розрахунку заборгованості доданому позивачем.

Як вже зазначалося, строк кредитування за кредитним договором № 3279-021/06Р від 26.10.2006 року встановлений на 84 місяці (7 років), тобто до 26.10.2013 року (п. 1.2. кредитного договору).

Разом з тим у пункті 9.2. кредитного договору сторони дійшли згоди, що у випадку виникнення у позичальника прострочення по погашенню заборгованості за кредитом і по сплаті відсотків за користування кредитними коштами більше 10 календарних днів, строк користування коштами, зазначений у пункті 1.2 договору, припинється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви, прострочення по погашенню заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у позичальника виникло 11.09.2009 року за період з 01.08.2009 року до 31.08.2009 року у розмірі 125 доларів США. Прострочена заборгованість була погашена боржником 23.09.2009 року та тривала 13 календарних днів, за які Банком була нарахована пеня.

Оскільки позичальником допущено прострочення по сплаті процентів за користування кредитом, яке тривало більше 10 календарних днів, строк користування коштами, зазначений у пункті 1.2 договору, припиняється в розумінні п. 9.2. кредитного договору № 3279-021/06Р від 26.10.2006 року достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення.

Тобто з урахуванням встановлених обставин та в розумінні умов кредитного договору № 3279- 021/06Р від 26.10.2006 року, останній є припиненим 10.10.2009 року.

Враховуючи наведене право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) або у разі якщо кредитний договір в силу його умов і настанні певних обставин припинився достроково. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

В даному випадку на час звернення кредитора до суду з вимогами до позичальника і поручителя у серпні 2015 року строк визначеного договором строку кредитування в розумінні ст.. 9.2. кредитного договору сплив 10.10.2009 року.

За змістом 4.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наведених норм, наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм с визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань; якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється зокрема при настанні обставин, з якими умовами кредитного договору пов`язується дострокове припинення строку кредитного договору. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14- 10цс18.

Позивачем не заявлені вимоги про стягнення процентів, але заявлено вимоги про стягнення пені за прострочення зобов`язання зі сплати процентів та за прострочення зобов`язання з повернення кредиту.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення пені після 10.10.2009 року (закінчення строку кредитування відповідно до настання обставин, які передбачені в якості підстави для дострокового закінчення строку, на який укладений кредитний договір) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Тому рішення в частині задоволення вимог про стягнення пені за прострочення зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, яка нарахована за період після 10.10.2009 року не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що до суду з позовом до позичальника і поручителів кредитор звернувся 17.08.2015 року тобто через 05 років 10 місяців та 07 днів після спливу строку кредитного договору.

Відповідно до правової позиції, викладеній у пунктах 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Встановлено, що 15 лютого 2016 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив заочне рішення, яким позов ПАТ КБ «Правес-Банк» задовольнив. При цьому відповідача ОСОБА_1 належно про час і місце розгляду справи суд не повідомив, оскільки приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 752/11896/17-ц.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Звернувшись з апеляційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду від 15 лютого 2016 року, ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності при розгляді даної справи (а. с. 130).

При таких обставинах є підстави для розгляду даної заяви по суті апеляційним судом.

Статтею 256 ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність у статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності за загальним правилом починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і відсотками за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що у разі спливу позовної давності щодо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і щодо додаткової вимоги.

Оскільки, як встановлено апеляційним судом, відбулася зміна строку повернення кредиту з 26.10.2013 року на 10.10.2009 року, то початок перебігу позовної давності є 11.10.2009 року.

Згідно з ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, починаючи з часу укладення кредитного договору у жовтні 2006 року до дати дострокового припинення кредитного договору 10.10.2009 року строк позовної давності постійно переривався щомісячними платежами за тілом кредиту, внаслідок чого строк позовної давності в розумінні ст. 257 ЦК України не пропущений.

Після зміни строку повернення кредиту припиняється право позичальника повертати кредит частинами відповідно до графіку платежів, тому часткові повернення коштів в рахунок погашення заборгованості призводять до переривання позовної давності щодо всієї заборгованості за процентами і кредитом.

Зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого до позову ПАТ КБ «Правекс-Банк», після зміни 10.10.2009 року строку повернення кредиту, вбачається переривання строку позовної давності щодо платежів за кредитом, внаслідок чого немає підстав для висновку про сплив позовної давності щодо заборгованості за тілом кредиту.

Враховуючи наведене стягненню підлягає заборгованість у розмірі 6 602,22 доларів США.

Що стосується відповідальності поручителя, то судова колегія виходить з такого.

У статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно із статтею 554 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору поруки та розгляду справи судами попередніх інстанцій, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки, а також з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, яка підлягає застосуванню у відповідності до ст. 416 ч.2 ЦПК України враховуючи, що відсутні відомості про відступлення Великою Палатою Верховного Суду від правової позиції, викладеній у зазначеній цивільній справі.

Відповідно до п. 4.1. договору поруки від 26 жовтня 2006 року строк дії даного договору сторонами погоджено до 26 жовтня 2016 року.

Крім того, оскільки судом встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором і дані обставини наведеними в апеляційній скарзі доводами не спростовані, судова колегія погоджується з висновком районного суду, що основне зобов`язання за кредитним договором, забезпечене порукою, не припинилося.

Враховуючи наведене посилання ОСОБА_1 на порушення шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя є неспроможними, оскільки не узгоджуються зі змістом договору поруки від 26 жовтня 2006 року та з встановленими у справі обставинами і не засновані на положеннях статті 559 ЦК України.

Тому відсутні підстави для набуття висновку про припинення договору поруки, які передбачені у статті 559 ЦК України.

Враховуючи наведене, поручитель несе за кредитним договором солідарну відповідальність разом із боржником за виконання останнім своїх зобов`язань з повернення кредита.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення суду першої інстанції - зміні з підстав викладених у мотивувальній частині цієї постанови суду апеляційної інстанції. З відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно заборгованість за кредитним договором № 3279-021/06Р від 26 жовтня 2006 року у розмірі 6 602,22 доларів США. В решті заявлені позивачем вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги після зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції задоволені у розмірі 62,6% від первісно заявлених вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду пропорційно задоволеним судом вимогам у рівних частках з кожного з відповідачів. Судовий збір позивачем сплачений у розмірі 2 331 грн. 20 коп. Тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1 459 грн. 32 коп., тобто по 729 грн. 66 коп. з кожного.

Разом з тим, ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 275 грн. 60 коп., за подання апеляційної скарги 2564 грн. 30 коп., за подання касаційної скарги 3 077 грн. 16 коп., а всього сплачено судового збору в сумі 5 917 грн. 06 коп.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена у розмірі 37,4% , внаслідок чого з позивача на користь апелянта ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 2 129 грн. 98 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене з Публічного акціонерного товариства Комерціний банк «Правекс-Банк» підлягає стягненню різниця між судовим збором, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 пропорційно задоволеній апеляційній скарзі та судовим збором, який підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам за позовною заявою з урахуванням зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції.

Тому з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір 1400 грн. 32 коп. (2 129,98- 729,66).

На підставі викладного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381,383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року - змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2006 року № 3279-021/06Р у розмірі 6 602,22 доларів США.

Решту заявлених позовних вимог - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» судовий збір у розмірі 729 грн. 66 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1400 грн. 32 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.03.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова