Справа № 309/1897/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів: Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

за участі секретаря судових засідань: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 09 вересня 2019 року, ухвалене суддею Сідей Я.Я.,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.06.2007 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір. Відповідно до умов договору відповідач повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яке складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших витрат згідно з умовами договору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 22.05.2019 у нього виникла заборгованість в розмірі 343 899,37 грн, яка складається з наступного: 8 200 грн - заборгованість за кредитом, 331 580,03 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 119,34 грн - заборгованість за пенею та комісією, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кредитну заборгованість в розмірі 120 755,49 грн, з яких 8 200 грн - заборгованість за кредитом і 112 555,49 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 19.07.2007 по 03.03.2018, та судові витрати в розмірі 1 921 грн за сплату судового збору.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 120 755,49 грн, з яких заборгованість за кредитом 8 200 грн і заборгованість по процентам за користування кредитом в період 19.07.2007 по 03.03.2018 - 120 755,49 грн, та сплачений судовий збір у сумі 1 921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити. Вказував на те, що він не отримував кошти в сумі 8 200 грн чи в сумі 21 600 грн, як зазначає позивач. У Приватбанку він заповнив лише бланк заяви, згідно з якою йому було видано картку з кредитним лімітом 250 грн зі сплатою 22,8 % процентів, строк дії кредитного ліміту в межах терміну дії картки. Жодних заяв про приєднання до умов та правил він не підписував, і йому про них не повідомляли. Позивачем не надано належних доказів щодо отримання ним грошових коштів в розмірі 21 600 грн чи 8 200 грн та встановлених відсодків за користування кредитом, з якими б він був ознайомлений в день оформлення кредитної картки. А тому вважає безпідставним наданий позивачем розрахунок заборгованості. Також просив застосувати строки позовної давності, оскільки строк дії картки закінчився ще в 2009 році.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін оскаржуване рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позичава, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12.06.2007 ОСОБА_1 заповнив заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до підписаної заяви ОСОБА_1 отримав 250 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - до 06/2011.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором, у відповаідача станом на 22.05.2019 виникла заборгованість в розмірі 343 899,37 грн, яка складається з наступного: 8 200 грн - заборгованість за кредитом, 331 580,03 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 119,34 грн - заборгованість за пенею та комісією.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кредитну заборгованість в розмірі 120 755,49 грн, з яких 8 200 грн - заборгованість за кредитом і 112 555,49 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 19.07.2007 по 03.03.2018.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту та заборгованості по відсотках.

Проте колегія суддів із висновком суду першої інстанції повністю, зокрема щодо стягнення з відповідача на користь банку відсотків, погодитись не може за таких обставин.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як на підтвердження права вимоги про стягнення з позичальника, крім тіла кредиту, також і нарахованих відсотків, які банком в односторонньому порядку неодноразово збільшувалися, а саме з 22,80% до 30%, а згодом і до 43,20% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, банк посилався на Умови та правила надання банківських послуг.

Водночас, апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви Умови та Правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також порядок і підстави їх збільшення, оскільки підписана відповідачем заява таких умов (про збільшення відсотків) не містить.

А тому, за відсутності таких доказів запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, які були б ним підписані, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За наведених обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів.

А тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за нарахованими відсотками є помилковим, та не узгоджується з наданими позивачем доказами.

Разом з тим, зважаючи на те, що відповідач активно користувався кредитними коштами, що стверджується наданими представником позивача в суді апеляційної інстанції доказами, а саме довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, згідно з якою кредитний ліміт позичальнику ОСОБА_1 неодноразово збільшувався з 250 грн до 8 200 грн в період з 12.06.2007 по 20.02.2014, випискою за період з 01.01.1999 по 30.11.2019 щодо користування кредитними коштами, тому колегія суддів уважає, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню 8 200 грн заборгованість за кредитом. А у вимогах про стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитними коштами в розмірі 112 555,49 грн, слід відмовити за недоведеністю.

Доводи апеляційнійної скарги щодо відсутності доказів про отримання відповідачем кредитних коштів, спростовуються наданою позивачем довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за період з 12.06.2007 по 20.02.2014 та випискою за період з 01.01.1999 по 30.11.2019 щодо користування кредитними коштами.

Також не заслуговують на увагу вимоги ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності в суді апеляційної інстанції, оскільки відповідач не звертався до суду першої інстанції з такою заявою в порядку, передбаченому ч.2 ст.267 ЦК України, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто відповідач мав право звернутися з такою заявою в суді першої інстанції, але цього не зробив, у зв`язку з чим для нього настали негативні наслідки у зв`язку з не вчиненням цієї дії (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій ч.4 ст.12 ЦПК України).

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду від 09 вересня 2019 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.06.2007 в сумі 8 200 гривень.

У решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: