Єдиний унікальний номер 243/2812/19
Номер провадження 22-ц/804/1228/20
Єдиний унікальний номер 243/2812/19
Номер провадження 22-ц/804/1228/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Халаджи О.В.

суддів: Азевича В.Б., Кішкіної І.В.

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової Анни Олександрівни, про визнання недійсним пункту № 8 договору купівлі - продажу будинку від 06.12.2011 року (суддя Воронков Д.В.)

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що 06 грудня 2011 року він уклав договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з продавцем ОСОБА_3 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. у реєстрі за № 3097. Пунктом № 8 зазначеного Договору було визначено, що він (позивач), як покупець діє за згодою своєї дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою останньої. Проте, під час укладання договору він (позивач) був ознайомлений лише з текстом самого Договору купівлі-продажу будинку, а зазначену заяву ОСОБА_2 нотаріус йому не надав та з її змістом не ознайомив, що є порушенням Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції від 03.03.2004 року №20/5. Лише зі змісту рішення Слов`янського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року йому стало відомо, що в заяві ОСОБА_2 було вказано, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 . Проте, вказані обставин є неправдивими, оскільки гроші, за які він придбав житловий будинок, є тільки його особистою власністю. Вказані гроші він передав продавцю ОСОБА_3 24 червня 2011 року, а шлюб з ОСОБА_2 зареєстрував 01.08.2011 року. Просив суд визнати недійсним пункт № 8 Договору купівлі-продажу від 06.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Зубковою А.О. по реєстру № 3097.

Також просив суд поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, який він пропустив з поважних причин через подачу скарги на дії нотаріуса, відповідь на яку він отримав 07.03.2019 року.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової Анни Олександрівни, про визнання недійсним пункту № 8 договору купівлі - продажу будинку від 06.12.2011 року відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, його таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів вказує, що відповідно до п.8 договору купівлю-продажу житлового будинку нотаріус лише зазначив, що ОСОБА_1 діє за згодою ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою. В тексті договору купівлі-продажу нотаріус не відобразив повний текст заяви ОСОБА_2 та не зазначив, що позивач ознайомлений зі змістом цієї заяви. Приватний нотаріус Зубкова А.О. та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, в результаті їх дій придбаний позивачем будинок за власні кошти набув статус спільного сумісного майна з ОСОБА_2 .

Також наголошує на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволені клопотання про допит у судовому засідання приватного нотаріуса Зубкової А.О. та ОСОБА_2 , тобто неповно з`ясував обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що ним надані докази, що гроші, за які він придбав житловий будинок були передані продавцю ОСОБА_3 24 червня 2011 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та суд цю обставину не врахував та послався на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22.04.2015 року, яким було визнано право власності на ? частку придбаного позивачем житлового будинку.

Також позивач ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку із відмовою у задоволенні позову з нього незаконно було стягнути судові витрати на користь ОСОБА_2

ОСОБА_1 просив рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано закон який регулює відносини, що виникли між сторонами, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року без змін, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 4000 грн. (а.с. 138-148).

Від Приватного нотаріуса Зубкової А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року законне та обґрунтоване, в процесі розгляду цивільної справи суд першої інстанції не припустив порушень норм ні матеріального, ні процесуального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано належну оцінку всім доказам.

Просила апеляційна скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін (а.с.155-163).

Сторони до судового засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що в справі є розписки (а.с. 167-172).

Відповідач ОСОБА_2 просила справу розглядати без її участі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 який діє на підставі ордера серія ДН № 103050 у судовому засіданні просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору-купівлі продажу житлового будинку від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. у реєстрі за № 3097, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбав, житловий будинок АДРЕСА_1 . Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що покупець ОСОБА_1 діє за згодою своєї дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою останньої, доданої до цього договору, справжність підпису на якій перевірено нотаріусом (а.с. 4).

Згідно заяви про згоду на купівлю будинку, що підписана 06.12.2011 року ОСОБА_2 та зареєстрована приватним нотаріусом Зубковою А.О., вбачається, що ОСОБА_2 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 . Також підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, а придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної власності, як такий, що набувається нами за час шлюбу (а.с. 5).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 20.02.2015 року було розірвано шлюб, укладений 01.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 38).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22.04.2015 року у справі №243/1530/15-ц, що набуло законної чинності, були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 35-37)

Згідно листів Міністерства юстиції України № т-363-0550 від 07.03.2019 року та № 49792/т-23232/19.1 від 27.12.2019 року, наданих на звернення ОСОБА_1 від 21.02.2019 року та від 29.11.2019 року відповідно, вбачається, що 06.12.2011 за реєстровим № 3097 приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. посвідчено між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, додано, серед іншого, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, згідно з яким 01.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, а також заява ОСОБА_2 про згоду на купівлю за спільні сумісні кошти подружжя житлового будинку, справжність підпису на якій (заяві) нотаріусом засвідчена в день посвідчення договору за реєстровим № 3096. Із пункту 8 договору вбачається, що ОСОБА_1 , як покупець діяв за згодою дружини, що підтверджується її заявою. Також з тексту договору вбачається, що нотаріусом роз`яснено сторонам вимоги статті 65 Сімейного кодексу України щодо права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На примірнику договору та в графі 7 реєстру для реєстрації нотаріальних дій наявні підписи ОСОБА_1 , які свідчать про згоду з умовами договору (а.с. 9-10, 110-112).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що суперечать вимогам закону.

Так, судом першої інстанції було зроблено правильний висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду.

З матеріалів справи вбачається, що позов ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту № 8 договору купівлі - продажу будинку від 06.12.2011 року подано до відповідачів ОСОБА_2 , яка була дружиною на час укладання договору та приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової Анни Олександрівни, який посвідчив договір, натомість сторона продавця ( ОСОБА_3 ) за договором купівлі - продажу в якості відповідача не притягувалася, а тому такий позов задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 1, 4 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Проте, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2011 року приватним нотаріусом Зубковою А.О., було засвідчено договір купівлі - продажу відповідно до якого ОСОБА_3 продавець передав, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність житловий будинок номер АДРЕСА_2 (а.с.4)

Також з матеріалів справи вбачається, що 06.12.2011 року ОСОБА_2 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 житлового будинку номер АДРЕСА_2 (а.с.5)

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу від 06 грудня 2011 року, покупець ОСОБА_1 , діє за згодою дружини, ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою, доданою до цього договору, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О. 06 грудня 2011 року за реєстрованим №3096 та залишається у справах приватного нотаріуса (а.с.4).

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_1 зазначив, що йому було вручено тільки договір купівлі-продажу будинку, а зазначена заява нотаріусом не була видана разом з договором. Також зі змістом даної заяви приватний нотаріус Зубкова А.О. його не знайомила.

Так, дійсно при укладанні договору купівлі - продажу нерухомого майна, такий договір має бути нотаріально посвідчений та потрібна згода того з подружжя, яка не є стороною договору, на укладання договору від імені сім`ї.

Однак, якщо така згода другим з подружжя не надавалась, то саме у останнього і виникає право на визнання договору недійсним, однак стороною в цьому спорі є саме сторони договору (покупець та продавець), оскільки визнання договору недійсним передбачає для цих сторін певні наслідки.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, необхідно враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Довід апеляційної скарги про те, що саме згода на укладання договору купівлі - продажу будинку одним з подружжя є самостійним правочином не заслуговують на увагу, оскільки така дія не створює прав та обов`язків для обох сторін, що є ознакою правочину.

Допит у судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з приводу обставин укладання правочину на правильність висновків суду про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі - продажу будинку недійсним не впливає.

Колегія суддів встановила, що позивачем не доведено факт того, що договір купівлі-продажу житлового будинку вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки договір було підписано обома сторонами за власним бажанням і волевиявленням, також була узгоджена сума за яку було придбано будинок.

У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення на відповідача.

Так, оскільки у задоволенні позову позивачу ОСОБА_1 було відмовлено, тому судом першої інстанції було обґрунтовано покладено на нього судовий збір та інші, документально підтверджені судові витрати.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Дьяченко О.В. заявлено клопотання про відшкодування судових витрат в сумі 4000 гривень.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, склад та розмір витрат на правничу допомогу, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру Серія ДН № 103050 інтереси ОСОБА_2 у даному судовому процесі були представлені адвокатом Дьяченко О.В. (а.с.140). Адвокатом надано опис виконаних послуг на загальну суму 4000 грн. (а.с.141), а також квитанцію до прибуткового касового ордеру № 14 від 10 березня 2020 року (а.с. 142), з якої вбачається, що ОСОБА_2 сплатила адвокату Дьяченко О.В. послуги з правничої допомоги у розмірі 4000 грн., які складаються з ознайомлення зі скаргою, складання відзиву на апеляційну скаргу та участь адвоката у судовому засіданні.

Розмір судових витрат, понесених ОСОБА_2 , іншими особами, що беруть участь у розгляді справи, не заперечувався.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

2102 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб на 2020 рік) * 40% = 840,80 грн. - сума за годину участі у судовому засіданні.

Проте, апеляційний суд, враховуючи ціну позову, стягнуті на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати, понесені нею в суді першої інстанції та з урахуванням фактичної участі її представника у судовому процесі при розгляді справи в апеляційному порядку, апеляційний суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 2000 гривень.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Слов`янським МВ УМВС України 23.07.1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

Повний текст судового рішення виготовлено 2 квітня 2020 року.

Головуючий О. В. Халаджи