_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/5104/20
Провадження № 2-з/947/471/20
УХВАЛА

07.04.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/5104/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 523804 гривні 53 копійки та моральну шкоду в сумі 3723000 гривень, в межах вартості спадкового майна.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.04.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.

Разом з позовною заявою позивачкою надано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , а саме на:

- будівлю диспетчерської, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- нежиле приміщення-офіс, площею 59 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- автомобіль марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В обґрунтування заяви позивачка посилається на те, що під час розгляду кримінальної справи №520/17436/15-к, судом було підтверджено факт скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, проти життя та здоров`я ОСОБА_6 , внаслідок якого вона зазнала тяжкі тілесні.

Цивільний позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 523804, 53 грн. та моральну шкоду в сумі 3723000 гривень.

Надалі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Як зазначає позивачка, після смерті ОСОБА_5 , відкрилась спадщина на належне йому за час життя вищевказане майно.

Спадкоємцями до майна ОСОБА_5 , є: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, вона ОСОБА_7 вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Позивачка вважає, що відповідачі по справі, як спадкоємці ОСОБА_5 , мають можливість відчужити спадкове майно на користь третіх осіб, до вирішення справи по суті, про що неодноразово ними заявлялось, чим ускладнять виконання майбутнього рішення суду про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим будуть порушені її права та для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та матеріальних втрат.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Подана позивачем заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

З позову вбачається, що вимоги позивача стосуються відшкодування матеріальної та моральної шкоди у загальному розмірі 4246804 гривні 53 копійки, завданої ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка звернулась до суду з цим позовом до відповідачів, як спадкоємців до майна померлого ОСОБА_5 про відшкодування вказаних сум, в межах вартості отриманої спадщини.

Як стверджує позивачка, ОСОБА_5 , за час життя належало на праві власності майно:

- будівля диспетчерської, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- квартира АДРЕСА_2 ;

- нежиле приміщення-офіс, площею 59 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- автомобіль марки «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Позивачка просить суд накласти на вказане майно арешт, як на майно, яке входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Оглянувши додані до позову та заяви документи, судом встановлено, що позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження належності вказаного майна на праві власності ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , як і доказів взагалі існування такого майна та відношення його до складу спадщини.

У зв`язку з чим, суд позбавлений вжити заявлені заходи забезпечення позову, з урахуванням того, що відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Також суд зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17.

Оглянувши матеріали справи та заяву, позивачем не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду та взагалі доказів, що майно, на яке позивачка просить суд накласти арешт, належало на праві власності ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , входить до складу спадщини, а відповідачі є спадкоємцями до такого майна.

Тому лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

На підставі викладеного, суд вважає заяву позивачки про забезпечення позову необґрунтованою, а відтак не підлягаючою до задоволення.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву позивачки про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі №947/5104/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 07 квітня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.