Справа № 286/1572/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Овруцька міська рада Житомирської області, про розірвання договору та стягнення матеріальної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд до відповідача ОСОБА_3 з позовною заявою та уточнюючою позовною заявою, в яких просить розірвати усний договір, укладений між нею та відповідачем, зобов`язавши відповідача звільнити належний їй сарай, розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , закріплений АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 3000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2692,40 грн., витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 600 грн.

Позов мотивований тим, що позивачу ОСОБА_1 та її дочці ОСОБА_5 , 1994 року народження, на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_3 . До квартири належить сарай, який розташований на території двору біля будинку АДРЕСА_1 та призначений для зберігання дров для пічного опалення. 20.05.2015 року позивач надала належний їй сарай у тимчасове користування відповідачу ОСОБА_3 , а відповідач надала за це позивачу в користування 3000 грн. Сторони домовилися, що відповідач може користуватися належним позивачу сараєм, а позивач може користуватися належними відповідачу грішми, поки позивачу не знадобиться сарай. Ключ від сараю знаходився у позивача до кінця 2016 року. Потім відповідач повідомила, що загубила ключ і змінила замок на дверях сараю. У 2018 році позивач намагалася повернути відповідачу гроші, але остання відмовилася їх прийняти. 19.03.2019 року позивач повідомила відповідача про те, щоб вона звільнила сарай до 01.04.2019 року, оскільки закінчився строк, на який їй було надано у тимчасове користування сарай. За користування сараєм позивач плати не брала. Відповідач позичила позивачу 3000 грн., які були повернуті згідно з копією фіскального чека від 19.03.2019 року, проте відповідач відмовилася від їх одержання, а також відмовилася отримати заяву від 19.03.2019 року про повернення сараю. Відповідач привела сарай у неналежний стан, залила підлогу цементом, пошкодила двері, на дверях написала, що він належить до квартири АДРЕСА_4 , і начепила на них залізну штабу. Такі дії відповідача спричинили позивачу моральну шкоду, яку остання оцінює в 3000 грн. Тому просить на підставі ст.651 ЦК України розірвати усний договір з відповідачем, зобов`язавши відповідача звільнити належний позивачу сарай, на підставі ст.23 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. моральної шкоди, а також стягнути судові витрати.

Відповідачем подано відзив на позов та відзив на уточнюючу позовну заяву, в яких вона просить у задоволенні позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Сторони є сусідами, колись їх поєднували дружні стосунки. Приблизно в 2014-2015 року позивач виставила на продаж належну їй квартиру АДРЕСА_3 , та при цьому повідомила, що коли продасть квартиру, то продасть і свій сарай біля вказаної квартири. Відповідач погодилася його купити. В травні 2015 року сторони спільно дійшли згоди про купівлю-продаж сараю за ціною 3000 грн. При цьому позивач повідомила, що жодних документів на сарай у неї немає, тому офіційно договір купівлі-продажу сторони оформити не змогли. 20.05.2019 року відповідач передала позивачу 3000 грн. Про факт купівлі-продажу сараю позивач власноруч написала розписку, в якій зазначила факт продажу відповідачу сараю та отримання за це грошових коштів. Після цього весь час сараєм користувалася лише відповідач та її сім`я, привели сарай в задовільний технічний стан, а від позивача жодних нарікань не надходило. У 2016 року сторони посварилися та їх відносини суттєво погіршилися. В жовтні 2018 року позивач почала вимагати повернути їй сарай, на що відповідач категорично відмовилася, так як купила його і там знаходиться її майно. Позивач почала погрожувати зверненням у поліцію. З боку відповідача відсутня протиправна поведінка, прав позивача не порушено. Будь-які докази заподіяння позивачу моральної шкоди відсутні.

Третьою особою подано письмові пояснення щодо позову, в яких третя особа просить розглянути справу за наявними у ній доказами, у вирішенні справи покладається на розсуд суду, при цьому стверджує, що земельна ділянка біля будинку АДРЕСА_1 , на якій розташована спірна будівля сараю, ніким не приватизована і знаходиться у комунальній власності Овруцької міської ради Житомирської області. Рішеннями міської ради зазначена земельна ділянка під забудову не надавалася. Сараї в комунальній власності та на балансі міської ради не обліковуються. Жодних документів на сараї немає, як і документів про передачу сараїв у користування співвласникам житлового будинку. Спірний сарай є самочинно збудованим нерухомим майном.

Третя особа подала заяву про розгляд справи без участі її представника.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги та доводи позову підтримали, просили його задоволити, з мотивів наведених в уточнюючій позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву та відзиві на уточнюючу позовну заяву.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що доводиться позивачу матір`ю, а відповідач колись була подругою її дочки ОСОБА_7 . Відповідач позичила ОСОБА_7 гроші в сумі 3000 грн., які дочка своєчасно не змогла повернути, тому відповідач через декілька днів попросила написати розписку ніби то ОСОБА_7 продала їй сарай за 3000 грн. Особисто присутньою під час домовленостей між сторонами, передачі грошей та написання розписки свідок не була, а про обставини справи їй відомо зі слів дочки ОСОБА_7 . Квартира, у якій проживає позивач, належала ще її бабусі, а згодом приватизована ОСОБА_7 , знаходиться у восьмиквартирному житловому будинку. Біля цього будинку стоять вісім сараїв. Вони будувалися дуже давно, понад 50 років тому. Їх будували безплатно, грошей за них з мешканців будинку не брали, документів на сараї ніколи не було. Відповідач почала користуватися сараєм у 2015 році.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що є братом чоловіка відповідача і йому зі слів брата відомо, що його дружина купила в сусідки сарай. В цей сарай він допомагав засипати відсів щебеню. Цементу на підлогу сараю не заливали, а засипали тільки відсів щебеню, так як в сараї стояла вода. Ще допомагав набити на двері сараю штабу, щоб навісити замок.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що доводиться відповідачу чоловіком. У позивача вони з дружиною купили сарай за 3000 грн. Про все домовлялася дружина. Особисто ніяких домовленостей між ним та позивачем не було. Він був присутній лише при написанні ОСОБА_10 розписки, так як ця розписка була написана власноручно позивачем у них вдома і він ще приносив ОСОБА_11 ручку. Йому відомо, що документів на сарай немає. Але він вважає, що вони цей сарай купили, бо заплатили за нього позивачу 3000 грн. В сараї він провів ремонтні роботи. Якби він знав, що сарай лише у користуванні його сім`ї, то не ремонтував би його.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що доводиться відповідачу матір`ю і їй відомо, що дочка ОСОБА_13 у 2015 році купила у сусідки сарай. Те, що сарай був насправді куплений, а не надавався в користування, вважає той факт, що нею для купівлі сараю були позичені дочці гроші в сумі 1000 грн., оскільки їй не вистачало своїх коштів для його купівлі. Про обставини купівлі сараю їй відомо зі слів доньки ОСОБА_13 . Особисто присутньою при домовленостях з позивачем і передачі грошей вона не була.

Викликаний за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_14 в судове засідання не прибув з поважних причин, і відповідач та її представник не настоюють на його повторному виклику з мотивів недоцільності.

Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , в 1/2 частці кожен, що стверджується копіями свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 04.04.2007 року відділом приватизації Овруцької міської ради та витягу про державну реєстрацію прав № 36425744, виданого 27.11.2012 року КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради».

В судовому засіданні сторони визнали, що на території двору біля багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 знаходиться ряд цегляних сараїв.

Позивач стверджує, що до належної їй на праві спільної власності квартири належить один з цих сараїв, який був призначений для зберігання дров для пічного опалення. Вказаний сарай вона згідно з усним договором надала в тимчасове користування відповідачу ОСОБА_3 , а остання натомість надала їй в користування грошові кошти в сумі 3000 грн. На вимогу позивача звільнити належний їй сарай до 01.04.2019 року відповідач не відреагувала, сараю не повернула, кошти в сумі 3000 грн., які намагалася їй повернути позивач, не прийняла, а тому позивач просить розірвати усний договір та зобов`язати відповідача повернути належний позивачу сарай.

Відповідач категорично заперечує факт укладення сторонами усного договору користування сараєм та позику грошей, натомість стверджує, що позивач продала їй приміщення сараю за 3000 грн., у підтвердження чого надала суду копію розписки від 20.05.2015 року.

Із наявної у матеріалах справи копії рукописної розписки, датованої 20.05.2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 20.05.2015 року продала сарай по АДРЕСА_5 , Шализі ОСОБА_15 і отримала 3000 гривен.

В судовому засіданні позивач визнала, що дійсно така розписка була написана нею власноручно, хоча і стверджує, що насправді сараю не продавала, а надала відповідачу в безстрокове користування.

Наведеним доказом (розписка від 20.05.2015 року) спростовуються доводи позивача щодо укладення між сторонами усного договору про користування сараєм та грошима.

Проте, як вбачається з копії технічного паспорту квартири АДРЕСА_3 , наданого позивачем для огляду в судовому засіданні, до складу належної позивачу квартири не входять будь-які допоміжні приміщення, в тому числі сарай.

Сторони в судовому засіданні визнали щодо правовстановлюючих чи будь-яких інших документів на спірний сарай немає.

Як пояснила третя особа Овруцька міська рада у письмових поясненнях, земельна ділянка біля житлового будинку АДРЕСА_1 , на якій розташована спірна будівля сараю, знаходиться у комунальній власності Овруцької міської ради Житомирської області, під забудову нікому не надавалася і ніким не приватизована. Сараї, які розташовані на прибудинковій території, на балансі міської ради не обліковуються, жодних документів на них немає, в тому числі і документів про передачу сараїв у користування співвласникам житлового будинку. Державна реєстрація прав на сараї ні за ким не проведена.

Згідно з ст.ст.177, 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав, якими зокрема є речі, можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У відповідності до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 382 ЦК України передбачає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У пунктах 1.1, 1.2, 1.3 рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У рішенні Конституційного суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/20011 зазначено, що на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності. За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Відтак, КСУ у рішенні від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/20011 вирішив, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Сторонами визнано і не заперечується, що до багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 належать допоміжні приміщення сараїв, серед яких знаходиться і спірний сарай, який був відчужений позивачем відповідачу. Відповідач не є мешканцем житлового будинку АДРЕСА_1 , а проживає в сусідньому будинку.

Але позивач стверджує, що спірний сарай не є допоміжним приміщенням загального користування співвласників всього багатоквартирного житлового будинку, а призначений для задоволення потреб саме власників квартири АДРЕСА_3 . Проте будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували одноосібне право власності позивача на спірний сарай суду не надано. Як і не надано документальних доказів того, що позивачу як співвласнику багатоквартирного житлового будинку відповідно до належної їй частки у спільній власності було виділено в натурі із спільного майна одне з допоміжних приміщень житлового будинку. Державна реєстрація права власності на спірний сарай ні за ким не проведена. Доказів протилежного сторонами не подано. Як і не надано доказів того, що земельна ділянка, на якій розташований спірний сарай, перебуває у власності будь-кого із сторін.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 651 ЦК України встановлює підстави для зміни або розірвання укладеного договору. Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч.2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч.3).

У відповідності до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки позивач не є одноосібним власником спірного сараю, відтак, їй одноосібно не належить право продажу цього майна. Крім того, договір купівлі-продажу спірного сараю, зафіксований у розписці від 20.05.2015 року, вчинений сторонами без дотримання встановленої законом форми, передбаченої для договорів даного виду, що свідчить про недотримання сторонами в момент вчинення правочину загальних вимог щодо дійсності правочину, встановлених ст.203 ЦК України, що дає право одній із сторін оспорювати його дійсність на підставі ст.215 ЦК України із застосуванням наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Проте позивачем обрано невірний спосіб захисту, а саме, звернення до суду з позовною вимогою про розірвання усного договору про тимчасове користування сараєм, який сторонами не укладався. Заяви про зміну підстав та предмету позову позивач у встановленому процесуальному порядку до суду не подавав.

З огляду на викладене в сукупності, правові підстави для задоволення вимоги про розірвання усного договору та зобов`язання відповідача звільнити належний позивачу сарай відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3000 грн. моральної шкоди, то у її задоволенні також слід відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, факту заподіяння шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіяною позивачу моральною шкодою та необґрунтовано розміру цієї шкоди.

З огляду на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, суд не вбачає процесуальних підстав для покладення понесених позивачем судових витрат, зокрема витрат по сплаті судового збору в сумі 2690,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 600 грн. на відповідача. При цьому суд звертає увагу позивача також і на те, що ним не дотримано вимог ч.4 ст.137 ЦПК України та не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, пп.15.5) п.15) п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.04.2020 року.

Суддя: В. І. Вачко