Справа № 202/1788/16-ц
Провадження № 2/202/106/2020
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання - Кишковар Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

17.03.2016 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.10.2011 відповідачка отримала кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором, а саме повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 29.02.2016 має заборгованість у розмірі 52881,35 грн., яка складається з наступного: 25000,00 грн. заборгованість за кредитом, 24387,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500.00 грн. (фіксована частина), 2494,35 грн. (процентна складова). Вказані суми АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з відповідача на свою користь (а.с. 2-5). Разом із позовною заявою, представником позивача подано клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити (а.с. 25, 161).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначила, що заявлена заборгованість виникла внаслідок списання коштів з її особового рахунку у результаті шахрайських дії третіх осіб. Разом з тим, відповідач повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. При цьому, відповідач вважає, що своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для її відповідальності, як користувача, за проведені платіжні операції. Окрім того, відповідач зазначила про безпідставність заявлених до неї вимог, оскільки в порушення чинного законодавства сторонами не було узгоджено усіх істотних умов її кредитного зобов`язання (а.с. 89, 90, 134-135, 189-191).

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошиним Є.В. від 24.03.2016 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (а.с. 31).

30.05.2016 у справі було прийнято заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с. 41-43).

01.06.2018 заочне рішення від 30.05.2016 було скасовано ухвалою суду на підставі заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 85, 86).

26.10.2018 ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. вказану цивільну справу прийнято до провадження у зв`язку із закінченням повноважень судді Волошина Є.В. (а.с. 120).

18.01.2019 ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кухтіна Г.О. вказану цивільну справу прийнято до провадження у зв`язку із тимчасовим відстороненням судді ОСОБА_2 від здійснення правосуддя (а.с. 124).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , тобто відповідач,підписала анкету-заяву № б/н від 13.07.2011, згідно якої мала отримати кредит в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

Відповідно до виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» клієнта ОСОБА_3 за карткою НОМЕР_1 , за період з 22.12.2014 по 16.01.2015, вбачається «дата операції» 27.12.2014 «дата обробки» 30.12.2014 щодо переводу коштів у сумі 22225,00 грн. та списання суми комісії в розмірі 879,24 грн., залишок після операції 30.12.2014 « 24966,16 грн.», станом на 31.12.2014 «-25213,03 грн.» (а.с.75).

В той же час, згідно із фотокопією смс-повідомлення, яке містилось на екрані телефону Nokia, власником якого є ОСОБА_1 , встановлено, що станом на 31.12.2014 баланс рахунку становить 24997,21 грн.

Окрім того, з копій відповідей ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08.01.2015 на заяви ОСОБА_1 судом встановлено, що відповідач звертався до позивача з заявами про несанкціоноване списання грошових коштів з картки, а також про зупинення нарахування відсотків за користування кредитними коштами (а.с. 64-66).

Як вбачається із документів долучених відповідачем, 05.02.2015 СВ Покровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було розпочато розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_1 , про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , близько 11.00 годин, невідома особа, шляхом шахрайських дій, заволоділа належними їй грошовими коштами в сумі 25000 гривень, які перерахувала з кредитного рахунку потерпілої, що знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказані обставини підтверджується копією заяви про залучення до провадження як потерпілого від 05.02.2015, копією заяви про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.02.2015, копією витягу з кримінального провадження, копією ухвали Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13.02.2015 про тимчасовий доступ до речей і документів, копією протоколу про тимчасовий доступ до речей і документів від 13.02.2016 (а.с. 68-72).

Між тим, у відповідності до розрахунку заборгованості, складеного позивачем, станом на 29.02.2016 відповідач має заборгованість у розмірі 52881,35 грн., яка складається з наступного: 25000,00 грн. заборгованість за кредитом, 24387,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500.00 грн. (фіксована частина), 2494,35 грн. (процентна складова) (а.с. 7).

У той же час, відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п. п. 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Отже, судом встановлено, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами.

Вказане є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що кореспондується із висновком, викладеним Верховним Судом, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц, провадження № 61-16504св18.

Крім вищевикладеного суд, також, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У відповідності з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України, яка регулює правила додержання письмової форми правочинів, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Аналіз доказів, наданих позивачем, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Так, представник позивача стверджує, що між сторонами 13.10.2011 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачеві кредит у сумі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитним договором, на думку позивача, є сукупність документів, що містять умови надання кредиту, а саме: заява від 13.10.2011, Умови та Правила надання банківських послуг.

Між тим, аналіз документів, які, на думку представника позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в заяві від 13.10.2011, яка виконана у виді фотокопії, яка не містить відповідних істотних умов.

На думку позивача, такі істотні умови сторони узгодили у Правилах надання банківських послуг.

Однак, така позиція є безпідставною, оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме із цими Правилами надання банківських послуг.

Так, у справі, що розглядається, представником позивача за допомогою жодного доказу не підтверджено, що відповідач, підписуючи заяву, розумів саме ті Правила надання банківських послуг, що додано до позову.

З огляду на викладене факт ознайомлення відповідача з Правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним, а самі Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим суд, також, не знаходить підстав для задоволення позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 11.03.2015 № 43098344 (справа № 6-16цс15) та від 12.03.2017 (справа № 6-2320цс16), які відповідно до статті 263 ЦПК підлягають врахуванню судом.

Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018, ухваленій у цивільній справі № 203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05.03.2018, ухваленій у цивільній справі №192/156/17 (провадження №61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин.

Окрім того, суд дослідивши розрахунок заборгованості представника позивача вважає, що останній не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що останній не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак суд не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою.

Отже, відсутність обґрунтованого розрахунку, свідчить, також, про не доведення позивачем розміру грошових вимог пред`явлених до відповідача.

При цьому суд бере до уваги й те, що представник позивача на виконання статей 12, 13 ЦПК не вважав за необхідне у відповідний процесуальний спосіб довести обставини, які мають значення для справи і на які він послався як на підставу своїх вимог, безпосередньо у суді, обмежившись матеріалами, доданими до позовної заяви, та клопотаннями про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та за його відсутністю.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 526, 530, 610, 611, 612, 623, 1050, 1054-1055 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 263, 264, 265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Г.О. Кухтін