ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6545/19 Номер провадження 22-ц/814/1047/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави в складі судді Кузіної Ж.В. від 31 січня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.09.2011року в сумі 11270 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 1650,67 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 8606,47 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 512,86 грн. Одночасно, просив вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з позичальника 1921 грн. судового збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами 08.09.2011 року було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості, з терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Неналежне виконання умов договору призвело до утворення вищевказаної заборгованості, яка в добровільному порядку відповідачем не погашається.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 31 січня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 08 вересня 2011 року у розмірі 1650 грн. 67 коп. та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 281 грн. 23 коп., а всього 1931 грн. 90 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Часткове задоволення позову вмотивовано недоведеністю банком досягнення згоди між сторонами щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, які б встановлювались договором за погодженням сторін, зважаючи на відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банком банківських послуг, що, в свою чергу, виключає підстави для задоволення вимог в цій частині, враховуючи, що нарахування останніх банк здійснював відповідно до передбачених зазначеними Умовами та Правилами положень.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови задоволенні позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині.

Зокрема вказує, що суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, нарахування яких передбачено умовами договору та нормами матеріального права.

Крім того, відсутність підпису позичальника на відповідних умовах, тарифах та правилах не свідчить про не укладеність договору, відтак суд не мав правових підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування простроченим кредитом.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом - «тілом кредиту» в розмірі 1650,67 грн. не оскаржується, а тому у колегії суддів відсутні підстави для його перегляду в цій частині.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанку» з метою отримання банківських послуг та підписавши 08.09.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредиту на картковий рахунок.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Неналежне виконання умов договору призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з наданим банком розрахунком станом на 30 вересня 2019 року становить 11270 грн. 00 коп., та складається з заборгованості за тілом кредиту 1650,67 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 8606,47 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 512,86 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи борг за кредитом (тілом), суд дійшов висновку, що надані банком на підтвердження позову докази - не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також про те, що вказані документи на час отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірах, в тому числі з визначеним порядком їх нарахування.

При цьому суд встановив, що позичальник фактично користувався кредитними коштами банку в межах встановленого банком ліміту, використовуючи надану йому кредитну картку, а тому стягнув заборгованість за кредитом в сумі 1650,67 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками місцевого суду, які узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, на підставі якої діє усталена судова практика.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов`язковим до виконання; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи доводиться факт звернення відповідача до банківської установи з метою отримання банківських послуг, оформлення та підписання анкети-заяви.

На підтвердження факту укладення кредитного договору та його умов АТ КБ «ПриватБанк» надано суду копію підписану клієнтом Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 08.09.2011 року, копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг затверджену наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, та розрахунок заборгованості за договором.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вищевказані документи не можуть бути прийняті до уваги як беззаперечні докази наявності вказаної у позовній заяві заборгованості, оскільки не містять об`єктивних даних на підтвердження погодження між сторонами умов кредитування, внаслідок невідповідності вимогам статей 207, 1055 ЦК України щодо письмової форми кредитного договору, недодержання якої тягне нікчемність такого договору, та положень статті 634 ЦК України щодо форми договору приєднання.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення заборгованості у виді нарахованих відсотків за користування кредитом, нарахованої пені та штрафів у визначеному судом розміру узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 з подібними правовідносинами, яка вірно була застосована судом при вирішенні справи.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на вищевказані обставини та зміст статей 633, 634 ЦК України слід вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Надані банком Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з позичальника тіла кредиту в розмірі 1650,67 грн. та достатньо вмотивував підстави для відмови в стягненні відсотків, пені та штрафів, нарахованих банком на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, які в даному випадку в розумінні положень ст.634 ЦК України не є частиною кредитного договору, до якого приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у анкеті-заяві від 08.09.2011 року (а.с. 7) не зазначена сума кредитного ліміту за платіжною карткою, не вказано кредитну картку якого типу отримав відповідач, та не можливо визначити чи отримувалась ним взагалі картка.

За змістом положень ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не узгоджуються з правовому висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17.

Так, не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що суд помилково дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих банком відсотків, пені та штрафів за прострочення кредитного зобов`язання.

В даному випадку суд достатньо повно встановив, що позивачем не надано доказів того, що позичальник на момент підписання анкети-заяви був ознайомлений з діючими на той час умовами кредитування (Умовами та Правилами надання банківських послуг), які мали мінливий характер, що саме в цій редакції, яка приєднана до матеріалів справи, існували останні.

При цьому, посилання апелянта на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, відповідно до якого саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин, колегія суддів не бере до увагу, з огляду на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18).

Згідно вказаних висновків, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висновки якої стосувались ідентичних правовідносин та були спрямовані на встановлення єдиної судової практики у спорах про стягнення відсотків, пені та штрафів, нарахованих банком на підставі приєднаних позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, які не містили підпису позичальника.

Наведена апелянтом Постанова Верховного Суду стосувалась вирішення спору щодо доведеності факту укладання чи не укладання оспорюваних позичальником кредитних договорів.

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи з аналогічними за своїм змістом твердженнями позивача в суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.