Дата документу 31.03.2020 Справа № 333/1869/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1398/20 Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Є.У.№ 333/1869/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРКА Україна», третя особа: керівник Запорізького регіонального підрозділу м. Запоріжжя Дегтярьова Антоніна Сергіївна про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та про визнання незаконним повністю та скасування наказу про звільнення з роботи, про стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «КРКА Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що з жовтня 2013 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «КРКА Україна», працювала на різних посадах, з 01.01.2017 обіймала посаду фахівця з просування лікарських засобів відділу з просування лікарських засобів Запорізького регіонального підрозділу. 27.12.2018 під впливом психологічного тиску керівника регіонального підрозділу вона написала заяву про звільнення за угодою сторін, яку згодом відкликала, про що направила керівництву товариства відповідні зави від 02.01.2019, 29.01.2019 і 19.02.2019. Незважаючи на це, 22.02.2019 поштою вона отримала копію наказу від 21.01.2019 №8-К/Тр про своє звільнення з 27.02.2019 за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з примірником угоди про припинення трудових правовідносин, яку вона не підписала.

Посилаючись на те, що заяву про своє звільнення за угодою сторін вона відкликала, з 19.02.2019 по 01.03.2019 вона перебувала на лікарняному, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та компенсувати судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що працівник добровільно подала заяву про звільнення за угодою сторін з 27.02.2019, яка була погоджена з керівництвом товариства. На момент видачі наказу від 21.01.2019 ОСОБА_1 не заявляла про анулювання попередньої домовленості між сторонами щодо розірвання трудових відносин. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту написання заяви про звільнення під впливом психологічного тиску і відкликання такої заяви 02.01.2019 позивач суду не надала. Заяви працівника від 29.01.2019 і 19.02.2019 про відкликання заяви про звільнення обґрунтовано не були прийняті адміністрацією до уваги, оскільки наказ про розірвання трудового був виданий 21.01.2019 - до надходження відповідних заяв. Доводи позивача про порушення товариством вимог ч.3 ст.40 КЗпП України суд визнав неспроможними, оскільки на спірні правовідносини вказана норма права не розповсюджується.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. ОСОБА_1 зазначає, що на час припинення трудового договору була відсутня її згода на звільнення за угодою сторін, оскільки вона відкликала свою заяву від 27.12.2018, подавши адміністрації відповідні заяви від 24.01.2019, 19.02.2019 і 25.02.2019. На думку позивача, отримавши її заяви, відповідач повинен був скасувати свій наказ від 21.01.2019про розірвання трудового договору за ст.36 п.1 ч.1 КЗпП України, так як угода обох сторін була відсутня. У зв`язку із незаконністю її звільнення і поновленням її на роботі роботодавець зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу із розрахунку по 943, 35 грн. середньоденного заробітку, відшкодувати 50 000 грн. моральної шкоди та компенсувати судові витрати. Звертає увагу суду на те, що вона не пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки в день звільнення вона перебувала на лікарняному, трудову книжку отримав її чоловік 28.02.2019, їй видав тільки ксерокопію книжки. Проте, якщо суд дійде висновку про пропуск строку звернення до суду, просить на підставі ст. 234 КЗпП України поновити його.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга отримані відповідачем 16.03.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В засідання апеляційного суду представник відповідача не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язка із карантином.

Позивач і її представник заперечували проти відкладення слухання справи і наполягали на розгляді їх апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів визнала за можливе розглядати справу за відсутності письмових заперечень відповідача проти апеляційної скарги і без участі його представника з огляду на те, що за нормами ст.19 ЦПК України вирішення трудових спорів можливе без участі сторін і їх представників, у справ достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин справи, прав і обов`язків сторін, відповідачем надавалися письмові заперечення проти позову, апеляційна скарга не містить вимог щодо дослідження нових доказів і її доводи є аналогічними з доводами, викладеними у позовній заяві.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 і її представника адвоката Железняка А.В., апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Встановлено, що з 16.10.2013 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «КРКА Україна», з 01.07.2017 р. обіймала посаду фахівця з просування лікарських засобів Відділу просування лікарських засобів Запорізького регіонального підрозділу (т.1а.с.5,6).

27.12.2019 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 27.02.2019.Заява погоджена керівником Запорізького регіонального підрозділу ТОВ «КРКА Україна» Дегтярьовою А.С. та директором товариства Колєсніковим В.В. (т.1 а.с. 112).

Відповідно до п. 5 трудового договору, укладеного між сторонами по справі (т. 1 а.с.11-14), даний договір може бути розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством.

21.01.2019 на підставі вищевказаної заяви працівника від 27.12.2018 директором ТОВ «КРКА Україна» Колєсніковим В .В. видано наказ №8-К/Тр про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади фахівця з просування лікарських засобів Запорізького регіонального підрозділу (м. Запоріжжя) за угодою сторін 27.02.2019 згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с.54).

24.01.2019 ОСОБА_1 направила на адресу відповідача свою заяву (т.1 а.с. 50, 24), в якій просила вважати її заяву від 27.12.2018 про звільнення з посади за угодою сторін 27.02.2019 недійсною (т.1 а.с. 18).

18.02.2019 відповідач на адресу ОСОБА_1 направив листа №234 з копією наказу про її звільнення від 21.01.2019 та примірник підписаної представником відповідача угоди про припинення трудових відносини з позивачем за взаємною згодою на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. В листі зазначене прохання підписати даний примірний угоди та повернути екземпляр угоди представнику даного підприємства у м. Запоріжжі (т.1 а.с. 56, 53, 54).

19.02.2019 ОСОБА_1 повторно направила на адресу відповідача свою заяву (т.1 а.с. 9, 19-20), в якій вона підтвердила відкликання своєї заяви від 27.12.2018 про звільнення за угодою сторін та повідомила про бажає продовжити працювати, оскільки вважає, що вищевказана заяву була написана нею під тиском. Цією заявою ОСОБА_1 повідомила адміністрацію, що з 18.02.2019 була заблокована її робоча пошта та робочі програми, внаслідок чого вона не може виконувати свої робочі обов`язки (т.1 а.с. 22).

З 19.02.2019 по 01.03.2019 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (т.1 а.с. 27-28).

25.02.2019 позивач направила на адресу відповідача свою заяву (т.1 а.с. 10, 15), в якій зазначила, що станом на вищезазначений день вона відкликає свою заяву від 27.12.2018 про звільнення її з посади (т.1 а.с. 15-16, 17).

26.02.2019 ТОВ «КРК Україна» направила ОСОБА_1 відповідь на її заяву від 19.02.2019 (т.1 а.с. 115), в якій зазначено про відсутність підстав для проведення службової перевірки щодо обставин написання нею заяви про звільнення під впливом психологічного тиску з боку посадових осіб Запорізького регіонального підрозділу.

27.02.2019 ТОВ «КРК Україна» направило ОСОБА_1 трудову книжку, копію наказу про її звільнення та лист №284 від 27.02.2019 (т. 1 а.с. 55, 59-60), в якому останній повідомлено, що її 27.02.2019 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін (наказ №8-К/Тр від 21.01.2019. 28.02.2019 р. дані документи були вручені адресату (т. 1 а.с.110, 111).

Відповідно до табелів обліку робочого часу (т.1 а.с.176,177) у січні 2019 ОСОБА_1 фактично відпрацьовано 19 робочих дні, у лютому 2019 - один робочий день - 18.02.2019 , в інші дні по 27.02.2019 р. ОСОБА_1 з різних причин (відпустка, лікарняний тощо) була відсутня на роботі.

Відповідно до виписного епікрізу, складеного КНП «Міська лікарня №6» Запорізької міської лікарні (т.2 а.с 21), ОСОБА_1 проходила амбулаторне лікування в період з 28 березня 2019 р. по липень 2019 р. у зв`язку з вираженим тривожним синдромом, ситуаційна реакція соматоформна, ВСД по гіпертонічному типу.

Відповідно до довідки ТОВ «КРКА Україна» від 23.12.2019 (т. 3 а.с.5) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період січень-лютий 2019 становила 943,35 грн., середньомісячна заробітна плата - 10 376,80 грн.

Згідно із нормами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 р. по справі № 296/3039/17-ц).

Як встановлено судом першої інстанції, 27.12.2018 р. ОСОБА_1 добровільно подала власноруч написану нею заяву про звільнення за угодою сторін з 27 лютого 2019 року, яка була погоджена керівництвом ТОВ «КРКА Україна».

21.01.2019 р. на виконання погодженої між сторонами домовленості, директором даного підприємства виданий наказ №8-К/Тр про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади фахівця з просування лікарських засобів Запорізького регіонального підрозділу (м. Запоріжжя), за угодою сторін 27.02.2019 р., згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України.

Отже угода про припинення трудових відносин була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 27 лютого 2019 року та згоди відповідача на її звільнення, шляхом видачі відповідного наказу.

Суд першої інстанції установив, що на момент видачі наказу від 21.01.2019 про розірвання трудового договору позивачем не заявлялось про анулювання попередньої домовленості між сторонами щодо звільнення позивачки за угодою сторін з 27.02.2019, що свідчить про наявність на момент видачі наказу про звільнення волевиявлення позивача на припинення трудових відносин.

Посилання ОСОБА_1 на те, що 02.01.2019 вона подавала керівнику Запорізького регіонального підрозділу Дегтярьовій А.С. заяву про анулювання домовленості на звільнення за угодою сторін, жодними належними доказами не підтверджено а ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні під час розгляду її апеляційної скарги.

Стороною трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , був не Запорізький регіональний підрозділ, а ТОВ «КРКА Україна», а отже уповноваженою особою як на укладення, так і на розірвання трудового договору є роботодавець ТОВ «КРКА Україна», а не керівник регіонального підрозділу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність її волевиявлення при написанні заяви на звільнення за угодою сторін, чинення психологічного тиску, мобінгу з боку адміністрації належними і допустимими доказами не підтверджується і суперечить фактичним обставинам справи.

Надсилання працівником на адресу адміністрації після 21.01.2019 заяв про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, про анулювання заяви не є підставою для висновку, що на момент видачі наказу про звільнення була відсутня згода сторін на розірвання трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Анулювання домовленості про звільнення працівника за згодою сторін може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, відповідач не надав згоду на анулювання даної домовленості, що свідчить про відсутність взаємної згоди сторін з приводу даного питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час розірвання трудового договору ОСОБА_1 хворіла, а тому адміністрація не мала права її звільняти, є неспроможними.

Відповідно до вимог частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності не допускається лише в разі його звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу (за винятком повної ліквідації підприємства, установи, організації), а не за угодою сторін.

Установивши, що звільнення працівника відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374 , 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2020 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська