Ухвала

Іменем України

03 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 643/920/17

провадження № 61-3793ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те що, що 29 вересня

2015 року між уповноваженою ним особою ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від 28 вересня 2015 року, та ОСОБА_2 було укладено договір № 290915 оренди автотранспортного засобу. Відповідно до умов цього договору, відповідач взяв в оренду автомобіль марки «Nіssan Maxima», Седан-В, сірого кольору, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою вчинення приватних поїздок. Вартість автомобіля, що вказана в договорі, становить 219 000,00 грн. Позивач вказував, що йому стало відомо про викрадення автомобіля, однак відповідач повідомив про це уповноважену особу та його в телефонній розмові через два місяці після зникненя автомобіля. Місце знаходження автомобіля невідомо. Відповідач сплачувала орендну плату нерегулярно. Крім того, позивач зазначав, що умовами договору передбачено, що по закінченню строку договору оренди при виплаті всіх належних платежів орендар отримує автомобіль у власність за 1 грн. На підставі вищевказаного позивач просив розірвати договір оренди автотранспортного засобу № 290915 від 29 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь: борг за оренду автомобіля в сумі

75 548,00 грн, пеню у розмірі 71 187, 52 грн, інфляційні витрати в сумі

4 224,84 грн, 3 % річних - 583,11 грн, штраф за нецільове використання автомобілю 21 900,00 грн, залишкову вартість автомобіля в повному обсязі в сумі 76 200,00 грн та судові витрати в розмірі 2 496,43 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано договір оренди автотранспортного засобу № 290915 від 29 вересня 2015 року, укладений між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 борг за оренду автомобіля в сумі 75 548,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 71 187,52 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в сумі

4 224,84 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми в розмірі 583,11 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за нецільове використання автомобіля в розмірі

21 900,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишкову вартість автомобіля в розмірі 76 200,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 496,43 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2018 року - скасовано.Ухвалено нове судове рішення.У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості, тобто ціна позову становить 249 643,47 грн (75 548,00 +71 187,52 + 4 224,84 +583,00 +21 900,00 +76 200,00) грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500,00 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, дана справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня

2018 року).

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від

15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та стягнення суми заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська