Справа № 153/1002/19
Провадження № 22-ц/801/853/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 рокуСправа № 153/1002/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №153/1002/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ямпільської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року, яке ухвалене суддею Гаврилюк Т.В. в приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області о 12 год 57 хв, повний текст складено 05 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ямпільської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що житловий будинок, який належить їй на праві власності, знаходиться у зоні тупикового проїзду, а саме: проїзд загального користування від автомобільної дороги по АДРЕСА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 є тупиковим під`їздом з асфальтним покриттям довжиною близько 30 м. Іншого заїзду на територію будинку позивача немає.

Відповідач встановивши паркан на проїзд загального користування фактично самостійно зайняв проїзд загального користування, який відповідно до ст.83 ЗК України належить до земель комунальної власності, що не має перебувати у його власності. Зменшення проїзду порушує права позивача, яка не може користуватися проїздом до свого домоволодіння. Протиправними діями відповідача позивачу завдано значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях, через неможливість користування своїм майном, що негативно позначилось на психічному стані, змусило сильно нервувати і переживати.

Позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні проїздом загального користування від автомобільної дороги до її домоволодіння по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленого металевого паркану на існуючому проїзді загального користування шириною 3,7/3,8 м, зі сторони від житлового будинку по АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн; вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 (зареєстрованого по АДРЕСА_1 ), не чинити ОСОБА_3 (зареєстрованої по АДРЕСА_1 ), перешкоди у користуванні проїздом загального користування від автомобільної дороги до домоволодіння ОСОБА_3 , що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно встановленого металевого паркану на існуючому проїзді загального користування шириною 3,7/3,8 метра зі сторони від житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у сумі 1000 грн, судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1536,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, істотно порушено норми процесуального права, тому просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначила, що вважає оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою, вимоги викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, тому просила залишити її без задоволення, а рішення суд без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача порушено саме відповідачем, так як ним самовільно зайнято єдиний проїзд загального користування до її житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . При цьому, відповідачем порушено пункт 15.3.1 ДБН Б2.2-12:2018 «Планування та забудова територій». Також судом визначено моральну шкоду в розмірі 1000 грн завдану відповідачем позивачу.

Судом встановлено, що позивач зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 19 серпня 2005 року та витягу з Державного реєстру правочинів від 19 серпня 2005 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а позивач купила житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . Правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с.7 - 8).

З рішення Ямпільської міської Ради народних депутатів №257 від 12 липня 1993 року та копії плану земельної ділянки по АДРЕСА_1 , вбачається, що у ОСОБА_7 вилучено частину земельної ділянки, площею 133 кв.м., для загального проїзду залишивши в його постійному користуванні 1182 кв.м. (а.с.9 - 10).

09 жовтня 2018 року комісією Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області встановлено, що фактична відстань від існуючої стіни господарської будівлі на АДРЕСА_1 до існуючого забору сусіднього домоволодіння, що навпроти АДРЕСА_1 становить 3,2 м. Новозбудований паркан ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 на одній лінії із існуючим забором між домоволодіннями на АДРЕСА_1 . Встановлена частина огорожі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на відстані 0,8 м, від паралельної лінії, по якій розміщена стіна господарської будівлі домоволодіння по АДРЕСА_2 . За рахунок цього, ширина проїзду загального користування зменшилась до 2,4 м. У висновку комісії зазначено, що до житлових будинків необхідно передбачати проїзди шириною не менше 3,5 м. для проїзду пожежних машин.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні проїздом шляхом знесення металевого паркану. Позов заявлено з тих підстав, що збудувавши на проїзді загального користування паркан, відповідач перешкоджає позивачу користуватися проїздом до свого домоволодіння.

Як вбачається з копії акту обстеження проїзду загального користування по АДРЕСА_1 . від 09 жовтня 2018 року та фото (а.с.11 - 16), заявникам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання збільшення проїзду до відстані, передбаченої будівельними та пожежними нормами. Відповідачем частково встановлено декілька секцій огорожі з метало профілю та металевих стовпців, вмонтованих в асфальтне покриття проїжджої частини. Огорожа зміщена на 0,5 м від існуючої огорожі з металевої сітки в сторону тупикового проїзду. У тупику проїзду загального користування розміщенні ворота до домоволодіння позивача шириною 2,9 м. Ширина проїзду у тій частині де влаштована огорожа відповідачем становить ближче до воріт позивача - 2,40 м, далі - 2,50 м.

Згідно повідомлення Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області вих.№02-12/40 від 28 січня 2019 року (а.с.17), копії акту погодження меж та закріплення меж земельної ділянки (а.с.18 - 19) встановлено, що суміжна межа від А до Б землі міської ради (вул. Островського), від Б до В землі є землею ОСОБА_11 ; від В до Г землі є землею ОСОБА_12 ; від Г до А землі є землею міської ради (проїзд).

Рішенням Ямпільської міської ради Ямпільського району Вінницької області №340 від 22 грудня 2016 року, відповідачу затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,0618 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0350 по АДРЕСА_1 . Передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0618 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:005:0350 по АДРЕСА_1 . (а.с.20).

Згідно з статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із статтею 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Відповідно до частини третьої статті 71 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (стаття 83 ЗК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства (стаття 96 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відповідно до пункту 15.3.1 ДБН Б2.2-12:2018 «Планування та забудова територій» під час проектування проїздів і пішохідних маршрутів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних автомобілів до житлових і громадських будинків. Для пожежних автомобілів слід передбачати проїзди завширшки не менше ніж 3,5 метра, які повинні бути розраховані на відповідні навантаження від пожежного автомобіля.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідач перекрив металевими парканом проїзд загального користування, яка є землею міської ради, що створює перешкоди позивачу у користуванні її власністю, шляхом обмеження доступу єдиного нормального під`їзду до будинку.

Разом з тим, колегія суддів, вважає, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Колегія суддів, приходить до висновку, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права, виходячи з наступного.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128-130 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції направлялись відповідачу судові повістки.

Разом з тим, конверти з судовими повістками повертались до суду першої інстанції, без відповідних відміток про причини не вручення, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги та розглянув справу у його відсутність.

За таких обставин, відповідач був не належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що призвело до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Крім того, оскільки суд першої інстанції вважав, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, то мав би на підставі ст. ст. 280 - 282 ЦПК України, ухвалити заочне рішення.

Посилання позивача на акт-обстеження проїзду загального користування по АДРЕСА_1 , не підтверджує, що у неї існують перешкоди щодо користування дорогою загального користування, що є тупиковим проїздом через встановлення паркану.

При цьому судом не враховано, що тягар доказування обставин, викладених у позові, покладений на позивача, якою не надано жодних доказів про те, яка саме довжина паркану перешкоджає їй та підлягає демонтажу, оскільки згідно висновку комісії - вирішення питання збільшення проїзду до відстані, передбаченої будівельними та пожежними нормами не є можливим без розгляду питання законності володіння земельною ділянкою, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .

Крім того, згідно відповіді Ямпільської міської ради від 05 вересня 2018 року №13-02/222 вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (а.с.158).

Згідно рішення №340 Ямпільської міської ради Вінницької області від 22 грудня 2016 року, ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0618 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.20).

На схематичному зображенні самовільного зайняття проїзду загального користування ОСОБА_1 не відображено площу земельної ділянки, розміром 0,0618 га, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 (а.с.21).

При таких обставинах, не зрозуміло, чи побудував ОСОБА_1 паркан, на своїй земельній ділянці, чи на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності.

Зокрема, позивачем не заявлялось клопотання про призначення земельно-технічної, будівельно-технічної експертизи, а в свою чергу суд першої інстанції не роз`яснив сторонам права на призначення експертизи, щодо визначення чи дійсно паркан відповідача знаходиться на проїзді загального користування, чи паркан, який ним збудований знаходиться на земельній ділянці, належній йому на праві власності, чи існують технічні перешкоди у використанні фактично існуючого проїзду, оскільки в інший спосіб зазначене встановити не можливо.

Відсутнє таке клопотання і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому у суду не було жодних підстав для задоволення позову і покладення обов`язку на відповідача усунути перешкоди в користуванні проїздом шляхом демонтажу встановленого паркану.

Колегія суддів, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довела, що відповідач порушує її право на користування проїздом загального користування, який веде до її будинку.

Крім того, позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн є похідною вимогою, а тому рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , шляхом скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за не повного встановлення обставин справи, які мають значення для її вирішення, не відповідності висновків суду дійсним обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ямпільської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні проїздом загального користування та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2020 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.