ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року

м. Харків

Справа № 645/1980/18

Провадження № 22-ц/818/1704/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевського О.М.

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

апелянт, особа, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом в якому, просив суд визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та провести розподіл спільного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини спірної квартири, припинивши право спільної сумісної власності на неї.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що що 06.06.1996 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який на даний час не розірвано, проте сторони не проживають разом. За час перебування у шлюбі 20.03.2001 року позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача. На даний час домовленість між позивачем та відповідачем про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю, не досягнута. Оскільки спірне майно було придбане під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача, позивач вважає його спільним сумісним майном подружжя, та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного майна.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_2 .

Проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться у АДРЕСА_2 , припинено право спільної сумісної власності на неї.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3529 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі особа, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скарга містить посилання на те, що оскаржуване рішення, безпосередньо стосується його прав, свобод та інтересів, як кредитора ОСОБА_2 , яка за допомогою оскаржуваного рішення намагається уникнути відповідальності, як боржник.

Вказані дії позивача та відповідача щодо розподілу майна подружжя є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, що може призвести до порушення моїх майнових інтересів, яккредитора, та направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Оскаржуваним рішенням визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , проведено її розподіл, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, припинивши право спільної сумісної власності на неї.

ОСОБА_5 реалізуючи своє право на звернення до суду з позовом за захистом своїх прав та інтерес порушує права кредитора на відшкодування заборгованості, яка була стягнута рішенням суду.

Вважає, що оскаржуване рішення можливо прирівняти до фраундаторно правочину спрямованого на завдання шкоди саме інтересам кредитора.

Так, під час розгляду справи № 645/1980/18 судом першої інстанції не було досліджені питання наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 - первісним кредитором, та не надано оцінки цим обставинам. Не було досліджено обставини щодо звернення до суду з позовом про поділ майва подружжя після застосування заходів забезпечення позову щодо спірної квартири.

Позивачами не було доведено належних підстав для звернення до суду з таким позовом, оскільки шлюб між ними не було розірвано і спору з приводу майна між ними фактично не існує.

Висновки суду про необхідність поділу майна побудовані на формальному цитуванні положень закону щодо права на поділ майна подружжя, без врахування реальних підстав для звернення до суду із позовом.

Судом першої інстанції було допущене неправильне застосування норм матеріальною права з питанім поділу спільного майна подружжя, оскільки залишено поза увагою інші норми які направлені на захист прав кредиторів в спорах про поділ майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначено, що на момент винесення рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року по справі № 645/1980/18, не існувало жодного рішення суду, яке б набуло законної сили, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Апелянта грошових коштів за борговими зобов`язаннями, жодного виконавчого листа на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби не знаходилось .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначила, що доводи апелянта про те, що суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси, так як він є кредитором ОСОБА_2 є абсурдними, так як виносячи рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року по справі №645/1980/18 суд не міг та не повинен був припускати, що в майбутньому, через рік, після винесення рішення у ОСОБА_4 виникнуть майнові вимоги до ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.11.2017 року по справі №645/4513/17, якою були вжиті заходи забезпечення позовну також є безпідставними.

По-перше, ОСОБА_4 не є стороною у вказаній справі №645/4513/17, відповідно вжите забезпечення жодним чином його не стосувалось.

По-друге, Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2019 року по справі №645/4513/17 скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири, що знаходиться у АДРЕСА_2 , застосовані згідно ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від10.11.2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Таким чином, частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (квартира АДРЕСА_1 ), є рівними та складають по 1/2 частини квартири кожному. Підстав для зменшення розміру частки позивача у праві спільної сумісної власності судом не вбачається.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що з 06 червня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

20 березня 2001 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За правилами ч. 1 ст. статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що оскільки спірну квартиру придбано сторонами під час зареєстрованого шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що на час постановлення оскаржуваного рішення, права ОСОБА_4 ніяким чином не були порушені, а правовідносинам які були на той час між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судом першої інстанції надано обґрунтовану оцінку.

До того ж наявності грошових зобов`язань одного з подружжя не є перешкодою для поділу майна набутого ними у шлюбі.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1 ст. 376, 381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 квітня 2020 року.