Справа №442/355/20
Провадження №2/442/413/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Харіва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу № 442/355/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та штрафних санкцій, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі 39 375 грн., три проценти річних у розмірі 508,00 грн., інфляційні нарахування у розмірі 286, 89 грн., що разом становить 40 169 грн..

На підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що він за рахунок власних коштів здійснив на прохання та на користь відповідача інвестицію в розмірі 45 000 гривень, а відповідач в свою чергу зобов`язувався повернути вкладену суму протягом 8 місяців з виплатою щомісячної суми 5625 грн. з березня по жовтень 2019 року, про що написав розписку. Вказані виплати відповідач повинен був здійснювати шляхом переказу коштів на картковий рахунок «ПриватБанку». За весь період боргового зобов`язання відповідач сплатив на обумовлений картковий рахунок перший платіж в сумі 5625 грн., другий 3000 грн., третій 2625 грн. На сьогодні за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 39375 грн. основного боргу. Крім того вказує на те, що згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума нарахованих 3% річних за його розрахунком становить 508,00 грн., а також інфляційні збитки - 286, 89 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подав суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву ОСОБА_2 та письмові пояснення його представника, де відповідач категорично не згоден із позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими, докази у справі неналежними та недостовірними, а позов таким, що не підлягає до задоволення, зокрема з тих підстав, що розписка, надана позивачем, не містить усіх істотних вимог ані інвестиційного договору, ані договору позики.

Позивач в свою чергу подав відповідь на відзив, в якому просить позов задовольнити в повному обсязі, вважає, що для цього надав достатні та допустимі докази.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження..

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Судом встановлено, що відповідачем по справі була оформлена розписка від 06.02.2019 про те, що він, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 інвестиції у тренінговий центр «AlGoTor» у сумі 45000 грн. у строк 8 місяців з виплатою щомісячно суми 5625 грн. з березня по жовтень 2019. Виплати здійснюються на карту АКБ «Приватбанк» з 20 по 30 число. (а/с 4).

Як додатковий доказ позивачем надано: виписку з карткового рахунку, який належить ОСОБА_1 та скріншоти з інтернет- сервісу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 626, ст. 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що необхідною умовою для договору позики є наявність двох сторін: позикодавця і позичальника.

В наданій суду розписці, оформленій від імені відповідача, зазначено, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу інвестиції у тренінговий центр «AlGoTor» у сумі 45000 грн. у строк 8 місяців з виплатою щомісячно суми 5625 грн. з березня по жовтень 2019. Виплати здійснюються на карту АКБ «Приватбанк» з 20 по 30 число.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постановах Касаційного цивільного суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц та від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16- Ц.

Таким чином розписка надана позивачем про отримання грошових коштів не містить ознак договору позики, крім того встановити дійсну правову природу договірного зобов`язання за цією розпискою не можливо.

Зі змісту розписки та тексту позовної заяви можна зробити висновок, що ідеться про інвестиційний договір.

Відповідно до преамбули Закону України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991 № 1560-Х1І (надалі - Закон № 1560-ХІІ) цей Закон визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України.

Згідно положень частини першої статті 2 Закону № 1560-ХІІ інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно ч. 3 ст. 2 Закону № 1560-ХІІ інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові

грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права (ч. 1 ст. 4 Закону № 1560-ХІІ). Частиною другою статті 5 цього ж закону визначено, що інвесторами є - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування.

Розписка, на яку посилається позивач, як підставу виникнення зобов`язання, містить посилання на те, що відповідач зобов`язується повернути ОСОБА_1 інвестиції у тренінговий центр «AlGoTor».

Одночасно, розписка не містить усіх істотних умов, які притаманні інвестиційному договору, а саме характеристик майна, що передається, форму і конкретизацію об`єкта інвестування, його організаційно-правову форму та строку інвестиційного договору. Зі змісту розписки неможливо встановите яке відношення має саме відповідач до тренінгового центру «AlGoTor», не долучено будь-яких доказів (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутні, інші організаційно-розпорядчі документи тощо), які б свідчили про існування взагалі тренінгового центру «AlGoTor», державну реєстрацію такого підприємства та/або право позивача або відповідача на здійснення підприємницької діяльності, не додано інвестиційний проект, оформлений у відповідності до вимог ч. 3 ст. 2 Закону № 1560-ХІІ.

Отже, така розписка не може бути визнана доказом укладення саме інвестиційного договору у розумінні положень Закону № 1560-ХІІ та взагалі існування інвестиційного договору як такого.

Також суд не може визнати допустимими доказами у справі скріншоти з інтернет-сервісу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з яких на думку позивача вбачається визнання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем та виписку з карткового рахунку ОСОБА_1 , оскільки, згідно правової позиції Верховного Суду у справі №922/788/19 роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом в розумінні ч.1 ст.5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг». Зазначена норма встановлює, що електронним документом є той, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладання такого підпису завершує створення електронного документа (ч.ч.1, 2 ст.6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»)

Крім цього, як вбачається із виписки з карткового рахунку позивача, відповідачем було здійснено дві виплати, а саме 02.04.2019 на суму 2625, 00 грн. та 04.04.2019 на суму 3000, 00 грн., при цьому коментарем до платежу є «Переказ на картку» без зазначення цільового призначення такого платежу, що не може свідчити про визання відповідачем позову, як на тому наполягає позивач.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, судом встановлено, що розписка не містить ознак ані договору позики, ані інвестиційного договору, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору та судових витрат, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, також не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

11.03.2020 між ОСОБА_2 та адвокатом Кірюшиним А.А. укладено договір про надання правової допомоги. Представник відповідача адвокат Кірюшин А.А. подав заяву про стягнення судових витрат за надання правової допомоги в розмірі 12410,59грн, долучив акт виконаних робіт по договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру та роздруківку електронних квитків.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню, заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані саме з розглядом справи в суді та є співмірними із складністю справи, а розмір заявлених витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

А відтак, витрати на професійну допомогу підлягають стягненню у повному розмірі.

Керуючись ст.ст. 12,13,18,76,81,141,263-265 ЦПК, ст.ст. 625,1046,1047,1048,1050 ЦК України, суд

ухвалив :

В позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 судові витрати понесені за надання правової допомоги у справі № 442/355/20 у сумі 12 410, 59 грн.( дванадцять тисяч чотириста десять гривень 59 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.