22-ц/804/1359/20
263/4381/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/4381/19

Номер провадження 22-ц/804/1359/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Попової С.А.,

сторони :

позивач - Фізична особа-підприємець « ОСОБА_1 »

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року, у складі судді Кулика С.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року адвокат Свиридов С.В., який діє в інтересах фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » (далі ФОП « ОСОБА_1 »), звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Позов мотивовано тим, що 02 серпня 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі ПрАТ «СК «ВУСО») та відповідачем було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом № АК/4376753, відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 , пов`язану з експлуатацією автомобіля «Chevrolet Cruize», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 06 жовтня 2017 року в м. Маріуполі на Театральній площі, 1 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Chevrolet Cruize» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобілем «КІА Sorento» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року водія ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124,122-4 КУпАП. Потерпілій особі - ОСОБА_3 , 22 листопада 2017 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило суму страхового відшкодування у розмірі 2349,15 грн.

16 серпня 2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 » укладено договір № 16/07/2018 про відступлення права вимоги, у тому числі за договором страхування № АК/4376753 від 02 серпня 2017 року. Позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 2349,15 грн та понесені судові витрати оплата судового збору в розмірі 768,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6531,40 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року позовні вимоги Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » грошові кошти в розмірі 2 349,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 531,40 грн, а всього 7 299,80 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 » укладено договір факторингу, однак ФОП « ОСОБА_1 » не має права займатися страховою діяльністю; позивач не представила суду доказів того, що за договором відступлення права вимоги проведена сплата ПрАТ «СК «ВУСО» грошових коштів в сумі 66 346,29 грн, що дорівнює ціні договору № 16/17/2018 від 16 липня 2018 року, як це передбачено договором, а тому, не доведено виникнення у позивача права вимоги; визначений судом розмір відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП « ОСОБА_1 », в особі представника ОСОБА_4 , просить судове рішення залишити без змін. Посилається на те, що між страховою компанією ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем укладено договір цесії (переуступлення права вимоги); сторонами договору можуть бути як фінансові установи так і інші суб`єкти господарської діяльності, тому вимоги ФОП « ОСОБА_1 » є обґрунтованими, оскільки страхова компанія, яка виплатила страхове відшкодування потерпілій особі ОСОБА_3 , на законних підставах переуступила право вимоги до винної особи позивачу.

На підставі п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2017 року о 09:40 год. у м. Маріуполі на Театральній площі, 1, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Chevrolet Cruize», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився у безпеці руху та скоїв зіткнення з автомобілем «КІА Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався позаду, під керуванням ОСОБА_3 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Водій ОСОБА_2 після ДТП покинув місце пригоди.

Відповідно до постанови судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно з полісом № АК/4376753 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ОСОБА_2 застрахував цивільно-правову відповідальність власників наземних ТЗ на свій автомобіль «Chevrolet Cruize», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в страховій компанії ПрАТ «СК «ВУСО», строк дії договору з 02 серпня 2017 року по 01 серпня 2018 року.

Згідно калькуляції від 25 жовтня 2017 року вартість ремонту транспортного засобу «КІА Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 , складає 2 349,15 грн без ПДВ та 2 818,98 грн - з урахуванням ПДВ.

Відповідно до страхового акту № 10369-24 від 22 листопада 2017 року ОСОБА_3 отримав страхове відшкодування у сумі 2 349,15 грн.

16 липня 2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 » укладено договір відступлення права вимоги, у тому числі за договором страхування № АК/4376753 від 02 серпня 2017 року, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договором страхування.

Згідно з Регресною вимогою № 10369-24 про відшкодування збитків порядку регресу ФОП « ОСОБА_1 » звернулася до ОСОБА_2 з вимогою перерахувати суму у розмірі 2 349,15 грн у найкоротший термін, але не пізніше десяти календарних днів з моменту отримання цього листа.

Вказана вимога ОСОБА_2 не виконана.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП « ОСОБА_1 », суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з виплатою страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_3 до ПрАТ «СК «ВУСО», як страховика відповідача, перейшло право вимоги в порядку регресу до ОСОБА_2 про відшкодування страхових виплат, а оскільки, ПрАТ «СК «ВУСО» відступило право вимоги ФОП « ОСОБА_1 », то сума страхового відшкодування - 2 349,15 грн, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як зазначено в п. 4 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як вбачається зі справи 06 жовтня 2017 року о 09:40 год. у м. Маріуполі на Театральній площі, 1, з участю водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Chevrolet Cruize», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої механічні пошкодження отримав автомобіль «КІА Sorento», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3

ОСОБА_2 залишив місце ДТП, чим допустив порушення п.2.10 Правил дорожнього руху в Україні та за вказане порушення був притягнутий до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_5 ОСОБА_2 застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 31 липня 2017 року у ПрАТ «СК «ВУСО».

Ці обставини відповідач не заперечував.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 988 ЦК України, статтею 20 Закону України «Про страхування» обов`язок страховика здійснити страхове відшкодування виникає лише у разі настання страхового випадку.

Тобто, положення наведених норм права нерозривно пов`язують момент виникнення обов`язку страховика щодо здійснення виплати страхової суми із настанням страхового випадку.

Дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 06 жовтня 2017 року визнана страховим випадком і заподіяна потерпілому у ДТП водію ОСОБА_3 майнова шкода внаслідок пошкодження автомобіля була відшкодована в розмірі 2 349,15 грн.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з п. «в» п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Таким чином, норми спеціального Закону № 1961-IV надають страховику, який виплатив страхове відшкодування, альтернативне право на звернення з позовом у порядку регресу до водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, у визначених Законом випадках.

Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджено факт залишення ОСОБА_2 місця дорожньо-транспортної пригоди, то ця обставина, в силу вимог закону, була підставою для пред`явлення ПрАТ «СК «ВУСО» регресних вимог до відповідача в межах виплаченої суми відшкодування.

Встановлено, що 16 липня 2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 » укладено договір № 16/07/2018 про відступлення права вимоги.

Згідно преамбулі та п.2.1 договору Первійсний кредитор (ПрАТ «СК «ВУСО») передає (відступає) Новому кредитору (Суб`єкт підприємницької діяльності ФОП « ОСОБА_1 ») свої права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за укладеними Договорами страхування та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та й строки встановлені цим Договором (а.с.9-13).

Такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України Про страхування згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки ФОП « ОСОБА_1 » внаслідок укладення договору відступлення права вимоги з ПрАТ «СК «ВУСО» отримала право вимоги в порядку регресу до ОСОБА_2 в межах вартості виплаченого відшкодування 2349,15 грн, згідно з умовами вказаного договору та Додатком № 1 до цього договору, то рішення суду першої інстанції про задоволення вимог позивача є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що у ФОП « ОСОБА_1 » не виникло право вимоги до відповідача про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки позивач не є страховиком у розумінні ч.1 ст.984 ЦК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Як свідчать матеріали справи, у правовідносинах, що виникли щодо стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, ФОП « ОСОБА_1 » виступає не як страховик з певними обов`язками, а його дії ґрунтуються на положеннях ст.512 ЦК України, яка передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Саме такої домовленості дійшли ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП « ОСОБА_1 ».

В апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що позивач не довів належними доказами права вимоги до ОСОБА_2 , оскільки не долучив до матеріалів справи доказів оплати ПрАТ «СК «ВУСО» ФОП « ОСОБА_1 » грошових коштів в розмірі 66346,29 грн, що дорівнює ціні договору про відступлення права вимоги.

Оскільки договір відступлення права вимоги № 16/07/2018 від 16 липня 2018 року укладений між двома суб`єктами господарської діяльності, оцінка особливостей його виконання або невиконання не входять до компетенції апеляційного суду та не є підставою для скасування судового рішення, яке постановлене судом першої інстанції на підставі норм матеріального права та відповідає вимогам ст.ст.81,89,263 ЦПК України.

Долучені відповідачем до справи судові рішення апеляційних судів Харківської та Львівської областей з питань відступлення права вимоги, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ФОП « ОСОБА_1 » та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача у відшкодування страхових витрат в порядку регресу 2349,15 грн, оскільки вимоги позивача ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Переглядаючи рішення суду, в частині відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що доводи скарги ОСОБА_2 заслуговують на увагу.

Встановлено, що з метою відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 531,40 грн. позивачем було надано до суду: договір №010 по надання правової допомоги від 16 липня 2018 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Мазуренко Войтюк та партнери» та ФОП « ОСОБА_1 », за яким ОСОБА_6 зобов`язався надати Клієнту послуги з представництва та захисту інтересів клієнта у всіх установах та в судах, а Клієнт зобов`язався сплатити Адвокату гонорар у розмірі у розмірі та на умовах, визначених Договором; довідку від 12 березня 2019 року; Додаткову угоду №1 від 16 липня 2018 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 010/07/16.

Відповідно до вказаних документів розмір плати за домовленістю становить 6 531,40 грн, вказану суму сплачено готівкою ФОП « ОСОБА_1 » та саме цю суму визначив суд на користь позивача, ухвалюючи рішення про відшкодування шкоди в порядку регресу з ОСОБА_2 в розмірі 2349,15 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованим та непропорційним предмету спору.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні, з урахуванням наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Тому, приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, апеляційний суд приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а вимоги ФОП « ОСОБА_1 » про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу також підлягають частковому задоволенню, тому апеляційний суд визначає розмір відшкодування цих витрат позивачу в 2300 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року в частині відшкодування Фізичній особі-підприємцю « ОСОБА_1 » витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2300 гривень.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України

Дата складення повного судового рішення 02 квітня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

О.М. Пономарьова

С.А. Попова