Дата документу 10.03.2020
Справа № 334/6682/19
Провадження № 2/334/1243/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Другої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районногоо суду м.Запоріжжя з позовом про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 відповідачу по справі, Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, та свідоцтво № 1-327 від 22.04.2017 р. про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ОСОБА_2 Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

В позові позивачка зазначила, що у 2011 році ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно. У зазначеному позові ОСОБА_2 , зокрема, просив суд визнати за ним право власності на 5/6 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( на 1/6 частину ), та в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (на 2/3 частини).

04.11.2013 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя, розглянувши цивільну справу № 2-3406/11 ( провадження № 2/334/35/2013 ) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно, ухвалив рішення, яким у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовив у повному обсязі.

04.02.2014 року апеляційний суд Запорізької області, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2013 р. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно, постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилив та залишив без змін рішення суду першої інстанції у цій справі.

22.04.2017 р. Друга Запорізька державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво № 1-331 про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також свідоцтво № 1-327 про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вважає, що зазначені вище свідоцтва про право на спадщину за законом належить визнати недійсними, виходячи з того, що існує рішення суду, яке набрало законної сили, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання за ним право власності на спадкове майно, тому нотаріальна контора не мала права видавати йому свідоцтва на право спадщини після смерті його батьків, а звідси такі свідоцтва мають бути визнані недійсними.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Железняк А.В. наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просили суд задовольнити вимоги позивача у повному обсязі з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Нінчук-Худякова О.В.проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що обґрунтування позивачем свого позову тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.13 у справі № 2-3406/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.02.14, яким встановлено, що «... ОСОБА_2 не має право на спадкування за законом будь-якої черги частки спадкового майна після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 » є хибним, оскільки це не відповідає дійсним обставинам справи внаслідок неправильного сприйняття тексту рішення суду від 04.11.13 року.

Підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом у позовній заяві не наводиться. Частка ОСОБА_2 у спадковому майні визначена нотаріусом правильно, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Державний нотаріус Другої державної нотаріальної контори Федченко О.О. також просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що права на спадщину громадянина ОСОБА_2 . Ленінський районний суд м.Запоріжжя своїм рішенням від 04.11.2013 року не позбавив, а відмовив йому у його претензії на весь об`єм спадкового майна, а не у його праві на спадщину як такому. На момент звернення спадкоємця ОСОБА_2 до Другої запорізької державної нотаріальної контори причини на відмову йому у видачі свідоцтв про право на спадщину були відсутні, тому з боку державного нотаріуса не було жодного порушення щодо видачі ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як було встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно. У зазначеному позові ОСОБА_2 , просив суд визнати за ним право власності на 5/6 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( на 1/6 частину ), та в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (на 2/3 частини).

04.11.2013 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя, розглянувши цивільну справу № 2-3406/11 ( провадження № 2/334/35/2013 ) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно, ухвалив рішення, яким у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовив у повному обсязі.

04.02.2014 року апеляційний суд Запорізької області, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2013 р. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове та новостворене майно, постановив ухвалу, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилив та залишив без змін рішення суду першої інстанції у цій справі.

22.04.2017 р. Друга Запорізька державна нотаріальна контора видала ОСОБА_2 свідоцтво № 1-331 про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також свідоцтво № 1-327 про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка обґрунтовує свій позов тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.13 у справі № 2-3406/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.02.14, встановлено, що «... ОСОБА_2 не має право на спадкування за законом будь-якої черги частки спадкового майна після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Однак, таке твердження позивачки не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.13 у справі № 2-3406/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у його задоволенні було відмовлено у зв`язку з тим, що позивач не довів факт непроживання ОСОБА_5 (мати позивачки у даній справі) за місцем відкриття спадщини. Цим же рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_2 (відповідач у даній справі) не оформлював спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Проте, судовим рішенням, на яке як на преюдиціне посилається у позові ОСОБА_1 , не встановлювалось, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4 та батька ОСОБА_3 . Більше того, судом прямо зазначено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом першої черги після як після смерті ОСОБА_4 , так і після смерті ОСОБА_3 .

Щодо частки у спадковому майні, суд, оглянувши копії спадкових справ, дійшов до висновку, що нотаріусом Другої державної нотаріальної контори вони були визначені згідно вимог законодавства.

Так, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьом спадкоємцям за законом ( ОСОБА_3 (чоловіку), ОСОБА_2 (сину), ОСОБА_5 (доньці) належало: ОСОБА_3 : Ѕ частка майна як співвласнику спільного сумісного майна та 1/6 майна, як одному з трьох спадкоємців першої черги, а всього 4/6 (2/3) майна; ОСОБА_2 : 1/6 майна як одному з трьох спадкоємців першої черги; ОСОБА_5 : 1/6 майна як одному з трьох спадкоємців першої черги.

Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , двом спадкоємцям за законом ОСОБА_2 (сину) та ОСОБА_5 (доньці) належало (з урахуванням часток у майні, успадкованих після смерті ОСОБА_4 ): ОСОБА_2 : 1/2 х 2/3 + 1/6 = 2/6 + 1/6 = 3/6 (1/2); ОСОБА_5 : 1/2 х 2/3 + 1/6 = 2/6 + 1/6 = 3/6 (1/2).

1/2 частини майна відповідає часткам, на які нотаріусом видані оспорювані свідоцтва про право на спадщину (1/3 + 1/6 = 2/6 + 1/6 = 3/6 = 1/2).

Вказані обставини підтверджені матеріалами спадкової справи № 540/1990, заведеної Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матеріалами спадкової справи № 767/2010, заведеної Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином, достеменно доведено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04.11.2013р., позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні його вимог з тих підстав, що позивач просив визнати за ним право власності на 5/6 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті його батьків. Однак права на спадщину громадянина ОСОБА_2 суд не позбавив. Суд відмовив йому у його вимогах на визнання за ним права власності на весь об`єм спадкового майна, а не у його праві на спадщину як такому. Апеляційний суд Запорізької області рішенням від 04.02.2014р. залишив без змін рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст..1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В ході судового розгляду не було встановлено, що на момент звернення спадкоємця ОСОБА_2 до Другої запорізької державної нотаріальної контори жодної підстави для відмову йому у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом.

Обґрунтування позивачем свого позову тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.13 у справі № 2-3406/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.02.14, яким встановлено, що «... ОСОБА_2 не має право на спадкування за законом будь-якої черги частки спадкового майна після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті його батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 » є хибним, оскільки це не відповідає дійсним обставинам справи внаслідок неправильного сприйняття тексту рішення суду від 04.11.13 року.

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 1301 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Другої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2020 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.