Справа № 137/1265/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2020 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голоти О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в смт.Літин цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

25.09.2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому зазначають, що відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 03.02.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов кредитного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав свої зобов`язання з надання кредиту, проте ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань не виконала, тому станом на 17.09.2019 року виникла заборгованість в сумі 158833,82 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 469,64 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 151981,59 грн., заборгованість за пенею та комісією в сумі 6382,59 грн.

Зазначають, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 126488,15 грн., яка складається з 469,64 грн. заборгованості за кредитом, 126018,51 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом з 03.02.2011 по 01.07.2019.

Відповідач зобов`язалася здійснювати повернення кредиту зі сплатою процентів за користування кредитними коштами щомісячно, але вона добровільно не розрахувалася. Тому змушені звернутися до суду з вказаним позовом та просять стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредиту в розмірі 126488,15 гривень і витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 1921,00 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить підпис у розписці вчинений ОСОБА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Данилюк П.П. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

В заяві зазначає, що відповідачка ОСОБА_1 вважає, що до позовної заяви позивача АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку.

Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості є те, що позивач звернувся до суду 25.09.2019 року, а згідно наданого банком розрахунку за заборгованості за договором № б/н від 03.02.2011 року, ОСОБА_1 останній платіж зроблено 25.02.2015 року.

На підставі вищевикладеного та у відповідності до ст. 267 ЦК України, ст.ст.27,31 ЦПК України просить суд відмовити АТ КБ "ПриватБанк" в задоволенні позову до ОСОБА_1 , з підстав пропущення строку позовної давності.

Суд, врахувавши письмові пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 03.02.2011 року ОСОБА_1 з метою отримання кредитної картки заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк» (а.с.22 - заява), в якій відповідач висловила згоду на укладення договору з банком шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та погодилася, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, які були надані її для ознайомлення в письмовому вигляді становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач отримала кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 17.09.2019 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 158833,82 гривень за кредитним договором №б/н від 03.02.2011 року, яка складається з наступного : заборгованості за кредитом в сумі 469,64 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 151981,59 грн., заборгованість за пенею та комісією в сумі 6382,59 грн. Також зазначають, що до стягнення підлягає заборгованість в сумі 126488,15 грн., яка складається з 469,64 грн. заборгованості за кредитом, 126018,51 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом з 03.02.2011 по 01.07.2019. Згідно письмових пояснень представника сторони відповідача, розрахунку заборгованості (а.с.20-21), останній платіж ОСОБА_1 на погашення заборгованості було зроблено 25.02.2015 року в розмірі 117,41 гривень. Інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснював. За таких підстав, відповідач заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування ст.257 ЦК України. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно з ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що згідно з п. 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг, строк позовної давності щодо заборгованості по всіх її складових, що нараховані банком у відповідності до умов договору, визначено у 50 років. Проте, суд не може визнати законність такого погодження збільшеного строку позовної давності шляхом приєднання до вказаних Умов і Правил, оскільки такий спосіб погодження суперечить положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України, згідно з якою договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Тому в даному випадку суд вважає, що у цих правовідносинах слід застосовувати положення закону про загальний строк позовної давності тривалістю у 3 роки. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, який закінчився 25.02.2018 року, оскільки останній платіж відповідач здійснила 25.02.2015 року. Дослідивши матеріали справи, врахувавши письмову позицію представника відповідача, судом встановлено, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, який закінчився 25.02.2018 року. Позивачем не подано заяву про поновлення строку на звернення до суду, тому суд приходить до висновку, що заява про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню, а позовну вимогу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід залишити без задоволення. На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,267,268 ЦПК України, ст.ст.257,526,530,1054 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.