Справа № 362/4946/17
Провадження № 2/362/122/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

01 квітня 2020 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Марчука О.Л.,

при секретарі - Лущик Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що вона з відповідачем ОСОБА_2 в рівних частках по 1/5 є співвласниками домоволодіння і земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, зазначила, що відповідачі, які проживають за даною адресою, створюють перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном.

Посилаючись на зазначені обставини та норми цивільного законодавства щодо прав співвласників, позивач, уточнивши позовні вимоги, просить зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користування спільним нерухомим майном шляхом надання вільного доступу до будинку і усіх господарських будівель та споруд, земельних ділянок та передання ключів від усіх господарських будівель і споруд.

Представник позивача надала заяву у якій просила проводити розгляд справи у їх відсутності, підтримала позовні вимоги та проти заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідачі в судове засідання не прибули.

Враховуючи, що відповідачі, які були належним чином повідомлені про місце, день і час розгляду справи шляхом отримання судової повістки про виклик за адресою місця реєстрації свого проживання, не прибули в судове засідання і не повідомили суд про причини свого неприбуття, суд вважає причини неприбуття відповідачів у судове засідання неповажними.

Оскільки, відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин, не подали відзив та представник позивача не заперечив проти вирішення справи в заочному порядку, на підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 грудня 2006 року позивачу на праві спільної часткової власності належить по 1/5 частині житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та двох земельних ділянок площею 0,100 і 0,394 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5, 6, 7).

Згідно із Витягами з Державного земельного кадастру від 18.05.2016 року, відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/5 частині земельних ділянок площею 0,100 і 0,394 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5, 6, 7).

Хоча за змістом позовної заяви позивач і зазначає, що відповідачі є подружжям, однак жодних доказів даного факту позивачем суду не надано.

На підтвердження своїх вимог щодо перешкод відповідачів у користуванні спільним майном, разом із позовною заявою 21 вересня 2017 року позивач надала суду копію висновку по матеріалам перевірки від 27.06.2017 року (додаток № 10 до позовної заяви).

У вказаному висновку відображено, що 22 червня 2017 року позивач зверталася до місцевого відділу поліції з приводу того, що її сестра ОСОБА_2 не впускає до будинку АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Будь-яких інших доказів щодо дій відповідачів по відношенню до позивача з приводу спільного нерухомого майна, позивачем до позову не додано.

Тобто, в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, факт перешкод відповідачами позивачу у користуванні належної останній частки нерухомого майна, не підтверджено відповідними доказами.

Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину перешкод відповідачами позивачу у користуванні належної їй частки нерухомого майна.

При цьому, заявляючи вимоги про «передання відповідачами їй ключів від усіх господарських будівель і споруд», в супереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, позивач не підтверджує і не доводить той факт, що ключі дійсно знаходяться у відповідачів, а вона їх не має.

У зв`язку з цим, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо перешкод відповідачами у користуванні належної їй частки нерухомого майна, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами.

Суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість відповідно до вимог частини п`ятої статті 177 ЦПК України виконати свій обов`язок і додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (у тому числі наявні у позивача докази перешкод відповідачами позивачу у користуванні належної останній частки нерухомого майна).

Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

При цьому, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки представником позивача по справі є адвокат.

Також, надані позивачем вже після відкриття провадження у справі письмові докази, суд не приймає до уваги та не оцінює їх зміст при прийнятті даного рішення, оскільки вони усі датовані вже після дати подачі позовної заяви (а.с. 63, 64, 65, 122 - 141).

Крім того, позивач не змінювала підстав позову.

Тобто, події, що зафіксовані у вказаних письмових доказах (а.с. 63, 64, 65, 122 - 141), відбувалися вже після подачі цього позову у 2018 році, а тому не стосуються викладених у ньому обставин, оскільки позивач не посилається у позові на зазначені письмові докази і не обґрунтовує ними свої позовні вимоги.

Як наслідок, позивач спершу подала позов у вересні 2017 року, а потім у вересні 2018 року (через рік) почала збирати письмові докази для підтвердження обставин викладених нею у позовній заяві.

Така процесуальна поведінка позивача прямо суперечить вимогам частини 5 статті 177 ЦПК України, яка передбачає,що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (в редакції цивільного процесуального закону, що була чинною станом на дату подання даного позову до суду).

Натомість, як зазначалось вище, на підтвердження своїх вимог щодо перешкод відповідачів у користуванні спільним майном, разом із позовною заявою 21 вересня 2017 року позивач надала суду лише копію висновку по матеріалам перевірки від 27.06.2017 року (а.с. 20).

Усі інші додатки до позовної заяви є доказами належності нерухомого майна співвласником якого є позивач і не містять фактичних даних про обставини здійснення відповідачами перешкод позивачу у користуванні належної останній частки нерухомого майна.

Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні, судом не встановлено факту перешкод відповідачами позивачу у користуванні належної останній частки нерухомого майна, оскільки позивачем не доведено перед судом існування такого факту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено факту перешкод відповідачами позивачу у користуванні належної останній частки нерухомого майна, а тому і немає підстав для задоволення позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1 - 13, 19, 23, 27, 34, 76 - 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 273, 280 - 282 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий

Дата складення повного рішення суду - 01 квітня 2020 року.